Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідачів. Свої позовні вимоги позивач неодноразово уточнював, остаточні позовні вимоги та обґрунтування їх зводяться до наступного. [INFO] померла мати позивача та третьої особи по даній справі, дружина його батька (відповідача по даній справі [PERSON]) - [PERSON]. Батьки позивача перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 1946 року, за час якого набули спільне сумісне майно - житловий будинок та земельні ділянки. Відповідно до ст.ст. 60,70 Сімейного Кодексу України мама позивача набула право власності на одну другу частину зазначеного будинку, на який і відкрилась спадщина після її смерті, як це передбачено вимогами ст.ст. 1216, 1226 ЦК України та право користування зазначеними земельними ділянками. На будинок вже після смерті матері, без згоди позивача, [PERSON] були видані свідоцтво та дублікат свідоцтва про право власності, а також проведено державну реєстрацію права власності. Житловий будинок [ADDRESS] розташований на земельній ділянці за тією ж адресою загальною площею 0,5379 га, яка складається із двох земельних ділянок: площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та площею 0,2879 га для ведення особистого селянського господарства. Зазначені земельні ділянки також без згоди позивача передані у власність [PERSON] на підставі державних актів на право на земельну ділянку, зареєстрованих 29 грудня 2012 року в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі Управління Держкомзему у Іванківському районі, крім того 29 липня 2013 року проведено державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі прав на нерухоме майно Реєстраційною службою Іванківського міжрайонного управління юстиції. З 2003 року позивач разом зі своєю дружиною, [PERSON], постійно проживав разом з мамою за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з її потребою в сторонньому догляді за станом здоров'я, тривалий час доглядав за нею, а коли мама померла, похоронив її за власний рахунок і таким чином, постійно проживаючи з мамою на час її смерті, прийняв спадщину, що відкрилась після її смерті. Факт постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та прийняття спадщини не був оформлений достатніми для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину документами, у зв'язку з чим постановою державного нотаріуса Іванківської районної державної нотаріальної контори Воробей Т.П. йому відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину, що робить необхідним встановлення такого факту. Окрім того, при зверненні до нотаріуса позивачу стало відомо, що 7 серпня 2007 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON], а саме на спадкове майно: права на земельну частку (пай), що знаходиться у колективній власності КСП «Феневицьке», грошових вкладів з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в державному ощадному банку №3043/03. Зазначене свідоцтво про право на спадщину є недійсним з тих же підстав, що й інші оскаржувані правовстановлюючі документи на ім'я батька позивача - [PERSON] Батько позивача - [PERSON] (відповідач), будучи спадкоємцем першої черги за законом, також прийняв спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час її смерті. Позивача вважає, що згідно зі ст.1223 ЦК України з дня смерті матері - [INFO], він набув право спадкування, а відповідно і право на спадкове майно - одну четверту частину житлового будинку. Користуючись після 18 січня 2007 року спадковою 1/4 частиною житлового будинку як своєю власною, прибудував до будинку приміщення кухні, а до цього власноруч збудував гараж та хлів. Батько зі своєї сторони визначився щодо подальшої долі належного йому майна, заповівши його позивачу та його брату [PERSON] (3 особа) в рівних частках. Проте 2 липня 2013 року з'явився договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Ющенко Г.В., за яким батько позивача - відповідач [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] їхній спільний (позивача та його батька) житловий будинок. 28 вересня 2013 року той же нотаріус посвідчує два договори дарування земельних ділянок, згідно з якими батько позивач ([PERSON]) дарує [PERSON] земельні ділянки площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2879 га для ведення особистого селянського господарства, на яких розташований житловий будинок. Позивач вважає, що зазначені договори дарування житлового будинку та земельних ділянок суперечать вимогам ст. ст. 1216, 1220, 1223, 1226, 1261 ЦК України, ст.ст. 60,70 Сімейного Кодексу України, згідно з якими він набув право спадкування належної його матері однієї четвертої частки спірного житлового будинку, а відповідно і право на частину спірних земельних ділянок, на яких розташований житловий будинок. Враховуючи, що спадкування є переходом прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), позивача вважає, що до нього перейшло визначене ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності його матері на одну четверту частину зазначеного житлового будинку та відповідно право на частину земельних ділянок, на яких цей будинок розташований. Укладанням договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок, на думку позивача, відповідачі прямо порушили передбачені ст. ст. 319, 321 ЦК України його права як власника: протиправно позбавили прав власності на ? частину житлового будинку і відповідну частку у земельних ділянках, що є підставами для визнання зазначених договорів та реєстрації права власності за батьком права власності на це майно недійсними. Окрім того, позивач вважає, що при посвідченні договорів були порушені вимоги ч.ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України, якими передбачена наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності і та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі. Зазначає, що батько - [PERSON], страждає тяжким психічним захворюванням - органічним ураженням ЦНС судинного ґенезу з руйнуванням особистості і мністичними порушеннями, астоіпохондричним синдромом, як психічно хвора людина перебуває на обліку у лікаря психіатра Іванківської центральної районної лікарні. Тому на час посвідчення угод батько не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а його волевиявлення було обмежене впливом психічного захворювання у зв'язку з чим не відповідало його волі. Такі дії [PERSON], на думку позивача, не узгоджуються з попередньою його поведінкою, адже він до цих подій заздалегідь вже розпорядився майном шляхом складання заповіту. Все це свідчить про те, що спірні договори дарування батько вчинив у момент коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що згідно ст.225 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними. У судовому засіданні позивач підтримав всі позовні вимоги з підстав, визначених у позові. Пояснив, що він з дружиною - [PERSON] приїхали до батьків у 2003 році. Спочатку планів переїжджати на постійне проживання не було, але мати була лежача, потребувала догляду, тому вирішили переїхати в село, до батьків. Завели господарство. Доглядали за матір'ю. Мати померла у 2007 році на його руках. Все було добре до минуло року. Дружина офіційно доглядала за батьком. Дружина гарно відносилась до батька (відповідача), доглядала за ним в повній мірі. Брат приїжджав до батька один раз на місяць, коли пенсія. Потім почали (брат з дружиною) приїжджати часто - по кілька разів на тиждень, і навіть на день. Після цього він виявив, що з липня 2013 року батько вже не господар, а є нова власниця у будинку і землі - [PERSON] Будинок будували батьки у шлюбі, коли він був малим. Спадщину після смерті матері не приймав, бо не знав закону, а прийняв шляхом проживання. Він добудував прибудову з дозволу батька 3 роки тому. Про те, що будинок і земля знаходяться у власності [PERSON] дізнався приблизно у липні-серпні 2013 року. Документи побачив у 2013 році (15:18:42 - 27.02.2014). Коли батько оформляв на себе власність, його (позивача) до відома ніхто не ставив. Батько перебував у психіатра на обліку. Вважає, що підписи у договорах вчинені не [PERSON] Звертався до нотаріуса з приводу прийняття спадщини, але йому відмовили. Зареєстрований у [ADDRESS]. На 2003 рік працював неофіційно у с. Феневичі. Він вважав себе завжди постійним жителем с. Феневичі. З реєстраційного обліку в м. Київ не знімався. Пенсію отримував і отримує за місцем реєстрації і проживання - в м. Києві. Після смерті матері залишилось спадкове майно: житловий будинок і господарські будівлі. Розмови про спадщину не було, бо по заповіту батько поділив майно між ним та його братом, копію заповіту батько надав йому сам. До нотаріуса про прийняття спадщини після матері не звернувся, оскільки не знав законів і не було необхідності, бо з батьком було мирне життя (46:32). Погоджувався на той момент, щоб батько розпоряджався майном. Вважає, що батько не мав права віддавати те, що він (позивач) з самого дитинства будував власноручно. Про приватизацію землі батьком він нічого не знав. Вважає, що по закону повинно бути майно поділено порівну між ним та його братом, а не передано третій особі. У судовому засіданні 06 березня 2015 року позивач та його представник - адвокат [PERSON] вимоги уточнюючої заяви від лютого 2014 року підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Крім того позивач уточнив, що проживав в [ADDRESS] разом з дружиною з 2003 по 2014 рік. Мати його була лежача, помирала в нього на руках. З батьком у нього були нормальні стосунки, він з дружиною доглядали за ним. Не все між ними було гладко, але серйозних конфліктів не було. Мати померла [INFO]. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, бо вважав себе там господарем і так, оскільки все там побудував. Батько зробив заповіт 10 серпня 2011 року, яким майно поділив порівну між ним та братом. Про заповіт він особисто дізнався також від батька приблизно через тиждень від його написання. Будинок будувався в 1946 році, але документів не було. План на домоволодіння оформляли вже в 2010 році, робили заміри. Власниками будинку були матір і батько, але останній оформив документи на будинок вже після смерті матері і тому став єдиним власником. Документи щодо спадщини батько оформляв десь через півроку після смерті матері. Про те, що батько оформив спадщину на себе позивач дізнався у сільській раді через півроку-рік після оформлення документів батьком. До нотаріуса не звертався, бо не знав закону, а, по-друге, був впевнений в батьку, що нічого не зміниться (майно буде поділено порівну між ним і братом), і ця «волокита» йому не була потрібна. Питання про перереєстрацію за новим місцем проживання не вирішував, бо не було потреби, все було стабільно. Вважає, що батько змінив своє рішення щодо нього через психічний стан. Не заперечує, що батько неодноразово викликав міліцію, це пов'язано із його станом та складним характером. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач прийняв спадщину шляхом спільного постійного проживання з матір'ю з 2003 року по день її смерті. Прийняття спадщини є основною обставиною. Після 2004 року правовстановлюючі документи видаються спеціальними органами, а не органами місцевого самоврядування. Це незаконно. Видали свідоцтво на будинок незаконно, тільки на чоловіка, а дружину не внесли. [PERSON] повідомив нотаріусу, що інших спадкоємців немає та оформив спадщину таємно. Підписи його у всіх документах різні. У відділ державного реєстру звертався не [PERSON], видно із заяви, це зроблено незаконно, тому державна реєстрація має бути скасована. По медичній документації видно, що [PERSON] страждає на психічне захворювання. В цьому стані ним було подаровано будинок і земельну ділянку, тому такі договори є незаконними. Також вважає, що довіреність підписана не [PERSON] та видана з порушенням ст. 238 ЦК України. Дружина позивача офіційно була зареєстрована в УСЗН як особа, яка доглядала за [PERSON] На момент оформлення договорів, вважає, що власниками майна були [PERSON] та позивач на підставі того, що останній прийняв спадщину після смерті матері шляхом проживання з нею і догляду. Право власності позивача не було зареєстроване, але він вважає себе власником. Потреби в оформлені спадщини у встановлені строки у позивача не було, бо його право на неї ніхто не оспорював. Нотаріус також допустив порушення, оскільки не перевірив коло спадкоємців, не зробив запити в сільську раду. При видачі державного акта на землю була порушена норма закону, яка передбачає, що право власності надається особам, які користуються землею. Позивач жив і користувався землею, тому батько (відповідач) міг запропонувати і на нього оформити землю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, зазначила, що вони не обґрунтовані і не підлягають задоволенню. Подала заяву про застосування строку позовної давності та письмові заперечення на позов. Крім того пояснила, що [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті залишились спадкоємці - чоловік та два сини. В нотаріальну контору звернувся лише чоловік, діти до нотаріуса не звертались через домовленість, що все оформлять на батька, а батько поділить майно між синами. Позивач у с. Феневичі зареєстрований не був, він зареєстрований у м. Києві і на час смерті матері, і до цього часу, тому ставити питання, що він прийняв спадщину шляхом спільного проживання зі спадкодавцем, не відповідає закону. Будинок не входив у склад спадщини після смерті [PERSON], тому зараз позивач не має правових підстав ставити таку позовну вимогу. Позивач став кривдити батька, бити його, тому [PERSON] змінив своє ставлення до сина. Відповідач [PERSON] був єдиним і законним власником, і міг розпоряджатися своїм майном. Постійне місце проживання фіксується відповідно до закону реєстрацією, а тому позивач протягом 10 днів після зміни місця проживання повинен був перереєструватися на новому місці проживання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у нотаріуса всі документи підписував сам. Син, коли нап'ється, вбиває його. У 2003 році було безробіття. Син з невісткою попросилися приїхати, він дозволив. Приїхали голі, босі і голодні. Він (відповідач) просив у позивача і його дружини, щоб дали йому спокій і їхали додому. Вони здали свою квартиру в оренду і отримували кошти. Шість років жили за його рахунок, поки не почали отримувати пенсію самі. Потім стало трохи легше. Згоди на їхнє постійне проживання не надавав. Вирішив сам подарувати все внучці. Не хотів ділити майно, тому й не виділив частку сину [PERSON]. Син з невісткою приїхали на початку квітня 2004 року і з того часу постійно живуть, не можна вигнати. Не платять за жодні послуги, а господарство ведуть. З приводу підпису зазначив, що переніс інсульт, тому, коли почуває себе краще, то й підпис виходить кращий, пише прізвище. В договорі дарування будинку підписувався сам. Коли дружина хворіла її доглядали невістки. Невістка [PERSON] (дружина позивача) морила його голодом. На прибудову дозволу позивачу не надавав. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позов не визнає. Крім того зазначила, що мати - [PERSON] не була лежача, в неї дійсно були проблеми із суглобом, але вона ходила з ціпком. Позивач свою матір не доглядав, бо завжди був п'яний. Позивач з дружиною приїхали до батьків, бо їм не було за що харчуватись. Позивач бив [PERSON], до неї і до її чоловіка також кидався в бійку. Вони викликали з цього приводу міліцію та зверталися до прокуратури. [PERSON] адекватний. Вона та її чоловік, а також [PERSON] вимагали, щоб позивач з дружиною виселились з хати і дали діду (відповідачу) спокійно пожити. Позивач живе з дружиною в с. Феневичі з 2004 року. 23 червня 2013 року вона з чоловіком [PERSON] забрали з лікарні до себе, в м. Київ. [PERSON] сам вирішив подарувати майно внучці. До нотаріуса вони [PERSON] возили. Нотаріус роз'яснив все [PERSON]. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні заперечив, що позивач все будував в господарстві, де жили батьки. Коли позивач почав бити батька, то останній попросився, щоб забрали його до м. Києва. Потім [PERSON] почав ставити питання, щоб переписати будинок на внучку - [PERSON], ось так і переписали. В заяві про державну реєстрацію підпис ставив він (3 особа), на підставі нотаріально посвідченої довіреності. Свідок [PERSON] у судовому засідання надала наступні свідчення. Позивача і його батька (відповідача по справі) знає. В с. Феневичі проживає з 2003 року. З відповідачем, [PERSON], в дружбі з дитинства. Позивач поселився у батьків з дружиною [PERSON]. Мати позивача була ще жива на той час. З того часу вони там проживають постійно, займаються господарством. Брата позивача - [PERSON], не бачила. За батьками доглядав позивач та його дружина. [PERSON] їй на сина (позивача) не скаржився, останній раз бачилася з ним (відповідачем) восени 2013 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчила, що знає позивача та його батька восьмий рік, відколи приїхала до с. Феневичі та придбала будинок. Коли познайомилася з [PERSON] мати позивача була жива, але хворіла. За матір'ю доглядав позивач з дружиною, вели господарство. Вона не бачила, щоб позивач бив батька, а сварки бувають у всіх. 20 жовтня 2013 року, ввечері, [PERSON] прийшов до неї додому і попросився переночувати, про причини цього їй не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчив, що позивач у 2004 році вже проживав з дружиною та батьками в с. Феневичі, у батьківській хаті, постійно. Мати позивача ходила з милицями, а останнім часом лежала. Доглядали за нею позивач з дружиною, тримали господарство. Дружина позивача неодноразово зверталася до нього з проханням відвезти [PERSON] до лікарні, перевідати його там. У [PERSON] з позивачем якось виникла словесна перепалка, і він (відповідач) звертався з проханням вплинути на сина. Дільничний інспектор міліції також був у них, можливо один раз. [PERSON] перестав проживати у с. Феневичі з позивачем через скандал між ними. Зазначив, що не помічав у [PERSON] явних психічних відхилень. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він з 2006 року проживає в с. Феневичі. З того часу знає позивача та його батьків. [PERSON] ніколи не скаржився, що його хтось ображав. Мати позивача була лежача. Доглядали за нею позивач та його дружина. Брата позивача в селі не бачив. Зараз [PERSON] в селі не проживає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні засвідчив, що є дядьком позивача та третьої особи. Позивач проживає з дружиною в с. Феневичі з 2003 року, доглядав матір, яка хворіла. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження позивача батько його є [PERSON], матір'ю - [PERSON] (т. 1 а.с. 17). Відповідно до свідоцтва про смерть матір позивача, [PERSON], померла [INFO] (т. 1 а.с. 15). В копії довідки № 4 від 18.01.2007 року, виданої позивачу виконкомом Феневицької сільської ради, вбачається, що він похоронив за власний рахунок свою матір, [PERSON], з якою проживав до дня смерті (т. 1 а.с. 18). З матеріалів спадкової справи № 160, копія якої була надана на запит суду Іванківською районною державною нотаріальною конторою, встановлено, що із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернувся лише відповідач [PERSON] - заява від 23.03.2007 року. Зокрема даною заявою відповідач повідомив, що померла його дружина і на день смерті залишилося спадкове майно: грошові вклади в ощадбанку № 3043/03 та земельна частка (пай) в КСП «Феневицьке». Також в заяві зазначено, що інших спадкоємців немає (т. 1 а.с. 75). Із свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 07.08.2007 року відповідачу [PERSON] державним нотаріусом, слідує, що він є спадкоємцем всього майна [PERSON], а саме: права на земельну частку (пай) та грошових вкладів ( т. 1 а.с. 82). Рішенням виконавчого комітету Феневицької сільської ради Іванківського району Київської області від 28.10.2010 року встановлено належність та визнано право власності за відповідачем, [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 165). На підставі вказаного рішення 14.07.2011 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно (т. 1 а.с. 166). 14.04.2011 року КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» здійснило державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON], що підтверджується копією витягу (т. 1 а.с. 167). Відповідно до копій державних актів на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] та серії [NUMBER], [PERSON] на підставі рішення Феневицької сільської ради 9 сесії 6 скликання № 50 від 17.05.2011 року став власником земельних ділянок, розташованих за адресою: [ADDRESS]: площею 0,2500 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; площею 0,2879 га - для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а.с. 162,163). Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку, укладеного між відповідачами по даній справі - [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованою) 02.07.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 100). Відповідач, [PERSON], 19.06.2013 року видав на [PERSON], 3 особу по даній справі, нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив останнього продати за ціною та на власних умовах або подарувати [PERSON] житловий будинок та земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 110). Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку, укладеного між відповідачами по даній справі - [PERSON] (дарувальником) та [PERSON] (обдарованою) 02.07.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 146). Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки, укладеного від імені відповідача по даній справі - [PERSON] (дарувальника), третьою особою по даній справі - [PERSON] на підставі довіреності від 19.06.2013 року та [PERSON] (обдарованою) 28.09.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 150). Відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування земельної ділянки, укладеного від імені відповідача по даній справі - [PERSON] (дарувальника), третьою особою по даній справі - [PERSON] на підставі довіреності від 19.06.2013 року та [PERSON] (обдарованою) 28.09.2013 року, дарувальник подарував, а обдарована прийняла в дар земельну ділянку площею 0,28790 га для ведення ОСГ за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 151). Відповідно до довідки № 976 від 25.09.2013 року, виданої виконкомом Феневицької сільської ради позивачу, останній прийняв спадщину після смерті матері, [PERSON] шляхом спільного проживання з 2003 року по даний час в [ADDRESS], але юридично не оформив (т. 1 а.с. 191). Постановою від 22.11.2013 року нотаріус Іванківської районної державної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки ним не прийнята спадщина (т. 1 а.с. 190). Судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу прийняття спадщини та розпорядження спадковим майном. Враховуючи дату відкриття спадщини, до даних спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України, зокрема книги шостої. Дослідивши всі докази у своїй сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Вислухавши доводи та заперечення сторін, проаналізувавши позовну заяву, суд вважає, що основною (базовою) є вимога про встановлення факту постійного проживання позивача із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Оскільки, у разі встановлення такого факту судом, у позивача виникають права як спадкоємця щодо спадкового майна, що залишилося після смерті його матері - [PERSON], в тому числі і право на захист їх у судовому порядку. Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування це - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла; документи, до яких вносяться відомості про місце проживання та місце перебування особи, - паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, довідка про звернення за захистом в Україні. Враховуючи вказані норми та беручи до уваги надані в судовому засіданні докази, суд вважає доведеним факт постійного проживання позивача зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини після смерті останнього. І самі відповідачі даного факту не заперечують. В той же час, враховуючи, що даний факт розглядається в контексті спору про право, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності до даної вимоги, на чому наполягали відповідачі. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти (правова позиція ВСУ, висловленої у постанові від 21.05.2014 року № 6-7цс 14). Суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності у зв'язку з тим, що достовірно знав про смерть матері, про те, що залишилось спадкове майно, на яке він претендував. Достовірно знав, що відомості про місце його проживання, зазначені в паспорті, не співпадають із фактичним місцем проживання - місцем відкриття спадщини. Також йому було відомо про те, що його батько - відповідач [PERSON] прийняв спадщину та оформив свідоцтво про право на спадщину. Про даний факт, з його пояснень, йому стало відомо приблизно через один рік з часу оформлення батьком спадщини. Враховуючи той факт, що [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину 08 серпня 2007 року, позивач дізнався про це приблизно в серпні 2008 року, а звернувся до суду з позовом лише 23 жовтня 2013 року, при цьому заявив дану позовну вимогу лише 23 січня 2014 року (т. 1 а.с. 185). Крім того, як зазначив позивач, на той момент він не вважав за потрібне звертатися до нотаріуса та не заперечував, щоб усім майном розпоряджався його батько - відповідач [PERSON], оскільки розраховував, що батько як власник всього майна в подальшому поділить його порівну між синами - позивачем і його братом. Оскільки, позовна вимога про встановлення факту постійного проживання позивача з спадкодавцем на момент відкриття спадщини не підлягає задоволенню, то у позивача не виникає права на захист у судовому порядку майнових прав на спадкове майно, зокрема визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним та визнання права власності на ? частину права на земельну частку (пай) і грошових вкладів. Щодо позовної вимоги про встановлення факту прийняття спадщини слід зазначити наступне. Відповідно до п. 23 ППВСУ № 7 від 30.05.2008 року, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Крім того суд звертає увагу на те, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входили: право на земельну частку (пай) та грошові вклади. Позивач визначає будинок та земельні ділянки як спільну сумісну власність подружжя, і вважає, що вони також входили до складу спадкового майна. Суд не погоджується з такою позицією позивача, оскільки вона не ґрунтується на законі та не відповідає фактичним обставинам справи. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. З письмових доказів судом достовірно встановлено, що встановлення належності житлового будинку та визнання права власності на нього відбулося лише 28.10.2010 року, а земельні ділянки були передані у власність [PERSON] рішенням сесії Феневицької сільської ради 17.05.2011 року, тобто після смерті [PERSON] (т. 1 а.с. 162, 163,165). За таких умов [PERSON] будучи власником будинку та земельних ділянок, розпорядився ними на власний розсуд, подарувавши їх внучці - [PERSON] Отже, позовні вимоги про визнання свідоцтва та дублікату свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на будинок недійсними, визнання державних актів на право власності на землю та державної реєстрації права власності на земельні ділянки недійсними, визнання довіреності недійсною, визнання договорів дарування будинку та земельних ділянок недійсними не ґрунтуються на законі, а позивач не є належним суб'єктом оскарження.

Outcome: dismissed