Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь майнову шкоду у сумі 133456 грн. Мотивував свої вимоги тим, що 26 червня 2019 року на 425 км автодороги Н-09 «Мукачево - Рахів - Богородчани - Івано-Франківськ - Рогатин - Бібрка» в с. Відники Пустомитівського району Львівської області водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ДАФ» номерний знак [NUMBER] з напівпричепом марки «Фрухауф» номерний знак [NUMBER] , здійснив ДТП, внаслідок якої заподіяв державі майнову шкоду, яка виявилася у пошкодженні 65 погонних метрів однобічного металевого бар`єрного огородження (відбійника). Вина відповідача у пригоді встановлена постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 липня 2019 року у справі № 450/2204/19, якою його притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. Зауважує, що згадане огородження перебуває на балансі служби, яка є державною неприбутковою організацією, що належить до сфери управління Державного агентства автомобільних доріг України. Повідомляє, що 13 лютого 2020 року та 13 квітня 2020 року до ПрАТ «СК «Брокбізнес» скеровувалися вимоги про здійснення добровільного відшкодування завданої шкоди, на які були отримані відмови. У зв`язку із зазначеним, вважає, що завдану шкоду слід стягнути саме з відповідача. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 07 липня 2020 року відкрито провадження у справі. Представник позивача Сінгх А.К. у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не подав. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не подав. Зважаючи на відсутність згоди позивача, у відповідності із ст. 280 ЦПК України, суд вважає за доцільне не проводити судового розгляду при заочному розгляді справи. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Постановою Пустомитівського районного суду Львівської області від 19 липня 2019 року у справі № 450/2204/19 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст.ст. 122-4, 124 КУпАП. Так, згідно з постановою водій [PERSON] 26 червня 2019 року о 20 год. 30 хв. на 425 км автодороги «Мукачево - Івано-Франківськ - Рогатин - Львів», керуючи автомобілем марки «ДАФ» номерний знак [NUMBER] з напівпричепом марки «Фрухауф» номерний знак [NUMBER] , був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не обрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого виїхав на смугу зустрічного руху, після чого здійснив наїзд на перешкоду, а саме дорожнє огородження (відбійник), в результаті чого транспортному засобу та огородженню завдано механічних пошкоджень. Полісом № АМ/6390868 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів стверджується, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована у ПрАТ «СК «Брокбізнес», автомобіль марки «ДАФ» номерний знак [NUMBER] є забезпеченим автомобілем, ліміт відповідальності за шкоду, завдану майну, становить 100000 грн. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. В пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Як вбачається з вимоги № 01н-586/01-06 від 13 лютого 2020 року позивач звернувся до ПрАТ «СК «Брокбізнес» з вимогою про відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП. Відповіддю ПрАТ «СК «Брокбізнес» вих. № 383-05 від 17 березня 2020 року позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі п. 33.3, ст. 33, п. 37.1.3 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон України «Про ОСЦПВВНТЗ»), оскільки на момент огляду представником страховика місця події, пошкоджене майно було демонтоване, що унеможливило визначення кількості та об`ємів завданих збитків. При цьому суд зазначає, що відповідно до п. 36.7 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. Аналогічна норма викладена у ч. 4 ст. 26 Закону України «Про страхування». Інформації щодо оскарження рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачем суду не надано. При цьому з матеріалів справи, зокрема з листа № 01н-1375/01-04 від 26 березня 2020 року, вбачається, що позивач не погоджується з рішенням страховика щодо відмови у виплаті страхового відшкодування. Частиною 1 статті 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Так, вказаною вище нормою встановлено, що стягнення шкоди з застрахованої особи допускається лише у разі недостатності страхового відшкодування для повного відшкодування завданої шкоди. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позивач не скористався своїм правом на оскарження відмови страховика у здійсненні страхової виплати. При цьому суд зазначає, що така бездіяльність позивача не може бути підставою для звернення до суду з позовною вимогою про стягнення з особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, завданої нею майнової шкоди. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про ОСЦПВВНТЗ» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України Про «ОСЦПВВНТЗ»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі ст.ст. 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене ст.ст. 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що власник майна, яке постраждало внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом лише до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 755/18006/15-ц. Щодо поданих позивачем доказів розміру завданої йому майнової шкоди, а саме зведеного кошторисного розрахунку вартості об`єктів будівництва від 01 серпня 2019 року суд зазначає, що такий не може братися судом до уваги, яке належний та допустимий доказ, оскільки не містить інформації про методологію здійснення розрахунку, вхідні дані, якими керувався спеціаліст про виконання такого розрахунку, зокрема, вартість майна, вартість необхідних для ремонту матеріалів, вартість нових складників, що підлягають заміні або вартість нового майна, коефіцієнт фізичного зносу. Верховний Суд у своїй постанові від 12 березня 2018 року у справі № 910/5001/17 зазначив, що пред`явлення вимоги про виплату страхового відшкодування в розмірі повної вартості відновлювального ремонту без урахування коефіцієнта фізичного зносу є неправомірним. На думку суду, належним доказом розміру завданої внаслідок ДТП майнової шкоди міг би бути відповідний висновок експерта, який повною мірою враховував би всі обставини, необхідні для встановлення розміру завданою шкоди. Однак позивач не подав до суду висновок експерта щодо розміру завданої майнової шкоди, а також не скористався своїм право на призначення судової експертизи у даній справі для встановлення дійсного розміру завданої шкоди. За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивував свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed