Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком № 87 по вулиці Ювілейній села Світлого Токмацького району Запорізької області. В обгрунтування позову зазначає, що він є власником житлового будинку за адресою: Запорізька область, Токмацький район, село Світле, вулиця Ювілейна, буд. 87. Разом з ним в житловому будинку зареєстровані його дружина та племінник [PERSON]. Відповідач зареєстрував своє місце проживання за адресою будинку 14.08.2012 року, але фактично в ньому не проживає з 2013 року. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі, позов підтримали, проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечують. Відповідач в судові засідання 01.11.2016 року, 09.11.2016 року не з'явився, був повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини не явки не повідомив, заперечення проти позову не надав. Згідно із ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При вищевикладених обставинах, на підставі ст.224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи за відсутністю відповідача по наявних у справі матеріалах та доказах. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником житлового будинку за адресою: Запорізька область, Токмацький район, с. Світле, вул. Ювілейна, буд. 87, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, технічним паспортом на житловий будинок. Разом з позивачем в житловому будинку зареєстровані його дружина [PERSON], та племінник - [PERSON], що підтверджується довідкою виконавчого комітету Балківської сільської ради Токмацького району Запорізької області від 11.10.2016 №514, довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Відповідач зареєстрував своє місце проживання за адресою будинку 14.08.2012 року, але фактично в ньому не проживає з 2013 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи. Відповідач певний час був членом сім'ї позивача (ст.3 Сімейного кодексу України), що сторони не оспорюють. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Обґрунтування позивачем позову ст.71 Житлового кодексу Української РСР є безпідставними, адже зазначена правова норма регулює правовідносини що склались при користуванні житловими приміщеннями державного і громадського житлового фондів. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сімї власника помешкання на користування ним чинним є правило частини першої статті 405 ЦК, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сімї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сімї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого статтею 71 ЖК УРСР, є неправильним. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач відсутній за адресою житлового будинку з 2013 року, тобто понад 1 рік, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved