Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 08.08.2013 р. був прийнятий на роботу до ФОП [PERSON] за адресою: [ADDRESS], надавши останньому трудову книжку. Між ним та відповідачем укладено письмовий трудовий договір, за умовами якого [PERSON] прийняв його на посаду сервісного інженера з посадовим окладом 8000 грн. на місяць. Відповідач не провів реєстрацію цього договору та не надав йому його копії. Ним посадові обов»язки виконувалися належним чином. Протягом серпня, вересня та частково жовтня 2013 р. заробітна плата йому сплачувалася в повному обсязі, але приблизно з 22.10.2013 р., тобто за місяць до припинення стосунків заробітна плата йому перестала виплачуватися, а 22.11.2013 р. відповідач не допустив його до робочого місця, змінивши замки на дверях та повернув йому трудову книжку без записів у ній про минулу діяльність. Вважає, що його стосунки з відповідачем тривають до теперішнього часу, оскільки підстави звільнення йому невідомі, у зв»язку з чим просив визнати дії відповідача незаконними, встановити факт його перебування у трудових відносинах з ФОП [PERSON] на посаді сервісного інженера у період з 08.08.2013 р. до 22.11.2013 р., зобов»язати відповідача внести запис до його трудової книжки про прийняття на роботу з 08.08.2013 р., зареєструвати укладений трудовий договір у державній службі зайнятості у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, допустити його до роботи по займаній посаді сервісного інженера, стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 12000 грн. та моральну шкоду у розмірі 30000 грн. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги із зазначених вище підстав. Відповідач, буди повідомленим належним чином про час та місце судового розгляду, у судове засідання не з»явився з невідомих причин, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ст. ст. 224-226 ЦПК України за згодою позивача суд розглянув справу на підставі наявних доказів із винесенням заочного рішення. Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Судом встановлено, що з 08.08.2013 р. по 22.11.2013 р. позивач працював у відповідача на посаді сервісного інженера, що підтверджується перепусткою, наданої позивачу для проходу на територію підприємства, де знаходиться офіс відповідача, перепискою між сторонами за допомогою засобів електронної пошти. Згідно відомостей трудової книжки позивача у ній відсутні записи про роботу у відповідача. Таким чином, оскільки представлені докази узгоджуються з поясненнями позивача суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо його перебування у трудових відносинах із Фізичною особою-підприємцем [PERSON] на посаді сервісного інженера у період часу з 08 серпня 2013 року до 22 листопада 2013 року. При цьому, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині подальшого допущення його до роботи, оскільки позивачем під час судового розгляду не доведений факт укладання трудового договору на строк після 22.11.2013 р., а враховуючи ті обставини, що позивач отримав від відповідача трудову книжку, яка на момент розгляду справи знаходиться у нього, вказане свідчить про відсутність домовленостей між сторонами на продовження строку дії трудового договору, тому, у цій частині суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. З пояснень відповідача його заробітна плата на місяць сягала 8000 грн., але жодного належного та допустимого доказу з цього приводу ним суду не представлено. Згідно роз»яснень п. 5 Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. У будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу роботи) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2013 рік» з 01.01.2013 р. та на час спірних правовідносин розмір мінімальної заробітної плати складав 1147 грн. Таким чином, оскільки на день припинення трудового договору з позивачем відповідачем всупереч вимогам ст. 116 КЗпП України не був проведений остаточний розрахунок при звільненні, позовні вимоги у частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягають задоволенню у сумі 1147 грн. за період з 22.10.2013 р. по 22.11.2013 р. Крім того, факт заподіяння з вини відповідача [PERSON] моральної шкоди знайшов підтвердження у судовому засіданні, оскільки неодержання ним заробітної плати спричинило вимушені зміни у його житті та необхідність у додаткових зусиллях для її організації, в його моральних стражданнях та переживаннях, відсутності нормальних життєвих умов, що у свою чергу, спричинило порушення нормального, повсякденного укладу життя позивача. При таких обставинах, виходячи із тривалості, глибини страждань, явної вини відповідача, суд вважає за необхідне відповідно до ст.1167 ЦК України стягнути з останнього на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500 гривень та у цій частині позов задовольнити частково. Вимоги позивача щодо зобов»язання відповідачка з моменту фактичного допущення до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі договір у державній службі зайнятості та внести запис до трудової книжки задоволенню не підлягають, із наступних підстав. Згідно з положеннями ст.24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Відповідно до правил Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України 08.06.2001 року № 260 в редакції наказу цього Міністерства від 14.10.2010 № 320 і зареєстрованого в МЮ України 27.06.2001 року за № 554/5745, працівник, який влаштовується на роботу до фізичної особи при реєстрації трудового договору у державній службі зайнятості повинен пред'явити паспорт і подати трудову книжку та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера (п.3). Згідно п.2.20-1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» від 08.06.2001 року трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб зберігаються безпосередньо у працівників. Під час судового розгляду встановлено про відсутність реєстрації трудового договору між позивачем та відповідачем у державній службі зайнятості та відсутність записів у трудовій книжці позивача про виконану роботу, що робить неможливим на даний час реєстрацію трудового договору та внесення записів до трудової книжки позивача, виходячи із збігом великого проміжку часу та відсутності трудових стосунків між сторонами. При цьому, суд роз»яснює позивачеві, що згідно п. 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМУ від 12.08.1993 р. № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи, що в даному випадку безумовно являється зазначене рішення суду після набрання чинності. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial