Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою. Вимоги мотивовані тим, що 12.06.2017р. між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем було укладено договір позики в електронній формі №205712 на суму 400 грн. строком на 30 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача. Відповідач, в свою чергу, зобов`язалася сплатити проценти за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,9 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного у п. 1.3 цього договору. Реєстрація відповідача на сайті позивача, подання відповідачем заповненої заявки на отримання позики із зазначенням номеру банківської картки для перерахування коштів, підтвердження позивачем заявки на отримання позики у передбачений правилами спосіб, вчинення відповідних дій щодо отримання позики свідчить про те, що відповідач була ознайомлена з усіма істотними умовами отримання позики, а договір позики було укладено та підписано в електронній формі, що в силу приписів ст.ст.6,627 ЦК України, ст.ст.11,12 ЗУ «Про електронну комерцію» вважається таким, що прирівнюється до договору в письмовій формі. ТзОВ «ВЕЛЛФІН» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кошти. В свою чергу, відповідач прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 15.07.2020р. утворилась заборгованість у розмірі 17312,8грн., з яких: 400,00 грн. - основний борг; 8610,4грн. - заборгованість за відсотками; 8302,4грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило, копія ухвали про відкриття спрощеного провадження, позову та доданих до нього матеріалів надсилалися відповідачу за місцем його реєстрації в порядку, передбаченому ст.ст.128,130 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.06.2017р. між позивачем ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики в електронній формі №205712, що не суперечить вимогам ЦК України, на суму 400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 календарних днів шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок відповідача, який, в свою чергу, зобов`язувався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Відповідно до умов договору позики відповідачу шляхом перерахування грошових коштів на його банківський рахунок (банківську картку) було надано позику в розмірі 400,00 грн. строком на 30 календарних днів зі сплатою процентів за користування позикою в розмірі 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 20 грн. за перший день користування позикою; 1,9 % від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня, в межах строку позики. Позивач зазначив, що на підставі заповненої відповідачем заявки від 12.06.2017р. між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. Відповідно до умов договору позики позикодавець надає позичальникові грошові кошти в сумі 400,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика надається строком на 30 днів. Відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, у зв`язку з чим в останнього станом на 15.07.2020р. утворилась заборгованість у розмірі 17312,8грн., з яких: 400,00 грн. - основний борг; 8610,4грн. - заборгованість за відсотками; 8302,4грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. В якості додатку до Договору позики позивачем було долучено графік розрахунків, в якому зазначено, що сума, яка підлягає поверненню [PERSON] , станом на 12.07.2017р. (закінчення строку договору позики) становить 650,4,00грн., з яких 400,00 грн. - сума позики та 250,4грн. - відсотки за користування позикою. Відповідно до п. 1.4 Договору позики дата перерахування суми позики на банківський рахунок, вказаний позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладення договору позики між позичальником та позикодавцем. Факт перерахунку коштів відповідно до умов вищезазначеного договору позивач підтверджує довідкою від 14.07.2020р., виданою ТзОВ «Веллфін», з якої вбачається, що ТОВ «Веллфін» 12.06.2017р. надало [PERSON] гроші в сумі 400,00грн. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог частини другої статті 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, відтак позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконання боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за договором позики в розмірі 400,00 грн. є обгрунтованими та підлягають до задоволення, оскільки такі кошти були фактично отримані, використані позичальником та неповернуті позивачу. Крім основної суми заборгованості позивач просить стягнути 8610,4грн. заборгованості за відсотками та 8302,4грн. заборгованості за простроченими відсотками. Відносно даних позовних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюється договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема, статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. А відтак, враховуючи аналіз вищенаведених норм закону, суд дійшов висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 250,4грн. відсотків за користування позикою, нарахованих у межах строку дії укладеного між сторонами договору позики №205712 від 12.06.2017р. Згідно ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 2102грн.

Outcome: partial