Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ТОВ «Олександрійська зернова компанія» заборгованості за невикористану відпустку в розмірі 9546, 90 грн., витрат на відрядження в розмірі 130001,40 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 28482,90 грн. Позов обґрунтований тим, що з 12.02.2014 р. по 28.08.2017р. позивач працював водієм у ТОВ «Олександрійська зернова компанія», за період роботи він ніколи не користувався відпусткою та при звільненні не отримав гроші за невикористану відпустку в повному обсязі. Після звільнення з роботи він неодноразово звертався до відповідача з вимогою виплатити всі передбачені законом суми, однак йому було відмовлено. Також позивач письмово звертався до позивача з вимогою про надання йому довідки про суму заборгованості при звільненні, однак відповіді не отримав. Позивач вважає, що сума компенсації за невикористану відпустку за 3 роки 6 місяці 16 днів складає 9546,90 грн. (2367грн. х 3 роки, 2367 грн. :2 = 1183,50 грн. за 6 міс, 78,90 грн. х 16 днів=1262,40 грн.). Оскільки при звільнені йому не була виплачена в повному обсязі компенсація за невикористану відпустку, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 18936,00 грн. (2367грн. х 8 міс.) А всього відповідач повинен йому сплатити 28482,90 коп. з розрахунку : 9546,90 грн. +18936 грн. Однак даний розрахунок не є вірним, оскільки розрахованіий на підставі довідок про доходи за 2015, 2016 р.р. 01.12.2017р. позивач звернувся зі скаргами до Міністерства праці та соціальної політики України та до Управління держпраці у Кіровоградській області. В відповіді Управління держпраці у Кіровоградській області від 22.12.2017 р. зазначено, що ТОВ «Олександрійська зернова компанія» при звільненні виплатила йому всі передбачені законом належні кошти, але цей факт не відповідає дійсним обставинам справи, підтверджується історією по картковому рахунку на його ім`я , на який відповідач перераховував зарплату та кошти на відрядження. Крім того, в період роботи позивача добові на відрядження виплачувалися відповідачем в розмірі 65 грн. на день, хоча сума добових повинна становити 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, що передбачено Податковим кодексом України, за 2014р. - 243грн.60коп.; за 2015р. - 243грн.60коп.; за 2016р. - 275грн..60коп.; за 2017р. - 320грн. Заборгованість за витратами на відрядження згідно розрахунку позивача за період з 12.02.2014 р. по 28.08.2017р. складає 130001, 40 грн. (за 2014 р. -39219,60 грн.;.за 2015 р. - 44457 грн, за 2016 р. - 50434,80 грн., за 2017 р. - 38400 грн.= 172511,40 грн. /всього/ - 42510 грн. /кошти , які були вже виплачені/). 14.03.2018 р. справу розподілено судді Бугайченко Т.А. згідно протоколу автоматизованого розподілу справи. 19.03.2018 р. відкрито провадження у справі. 27.06.2018 р. справу розподілено судді Крімченко С.А. згідно протоколу повторного авто розподілу у зв`язку з закінченням повноважень судді Бугайченко Т.А. 18.12.2018 р. постановлено ухвалу про витребування доказів у відповідача. 11.05.2019 р. призначено по даній справі почеркознавчу експертизу.Провадження у справі зупинено. 21.08.2019 р. поновлено провадження у справі у зв`язку з надходженням до суду висновку експерта за результатами експертизи. В судове засідання сторони не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені. Від представника позивача [PERSON] 16.12.2019 р. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та у відсутність позивача. Позовні вимоги підтримують. 16.12.2019 року представник відповідача Ковальова Т.Ю. подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Просить відмовити в задоволенні позову . Крім того подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, в якій зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач звільнився з роботи 28.08.2017 року, а отже, саме тоді довідався про нібито порушення його права на виплату сум на відрядження у неповному обсязі. Таким чином, позивач вправі був звернутися до суду з позовною вимогою про стягнення з ТОВ «Олександрійська зернова компанія» заборгованості за виплатами на відрядження у строк до 28.11.2017 року, що є підставою для застосування строку позовної давності. Дослідивши письмові докази, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються нормами трудового законодавства, а саме Кодексом законів про працю України. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем з 12.02.2014 року на підставі наказу №23-к, яким прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів ТОВ «Олександрійська зернова компанія», та звільнений 28.08.2017 року за власним бажанням. Відповідно до наказу №197/1-к від 20.08.2013 року «Про запровадження суміщення посад» [PERSON] було доручено виконання додаткової роботи на умовах суміщення за посадою транспортний експедитор, без увільнення від основної роботи, як водія автотранспортного засобу (додаток №1) з щомісячною доплатою у розмірі 180 гривень з 01.09.2013 року. Згідно додатку №1 до наказу №197/1-к від 20.08.2013р. [PERSON] був ознайомлений з даним наказом та додатком 12.02.2014 року. Згідно наказу від 02.03.2015 р. № 84-к [PERSON] необхідно виплатити компенсацію за 7 днів щорічної додаткової відпустки за особливий характер роботи за робочий рік з 12.02.2014 р. по 11.02.2015 р., а згідно наказу від 02.03.2015 р. № 83-к [PERSON] надано частину щорічної основаної відпустки з 23.03.2015 р. по 05.04.2015 р. 14 календарних днів. Наказами №321/1 к/тм від 17.12.2016 р., №139 к/тм від 29.07.2017р. «Про направлення в відрядження» водіїв, в тому числі [PERSON] направлено в відрядження. Згідно посвідчень про відрядження на підставі наказів №321/1 к/тм від 17.12.2016 р., №139 к/тм від 29.07.2017р. [PERSON] перебував у відрядженнях, що підтверджується відмітками на даних посвідченнях. З довідки за вих. №37/19 від 25.02.19 року вбачається, що [PERSON] витрати по відрядженню / добові / виплачені в повному обсязі. Згідно довідок ТОВ «Олександрійська зернова компанія» від 26.12.2018 р. № № 4, 6, 5, 67 [PERSON] , водієві автотранспортних засобів за період з 12.02.2014 р. в по 31.12.2014 р. нараховано -22457,00 грн., сума до виплати становила 18195, 44 грн. , за період з 01.01.2015 р. по 31.12.2015 р. нараховано - 27781,59 грн., сума до виплати становила 20891,82 грн., за період з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. нараховано - 28894,00 грн., сума до виплати становила - 22294, 27 грн., за період з 01.01.2017 р. по 29.08.2017 р. - нараховано 33860,89 грн., до виплати - 27243, 48 грн. Заборгованості по заробітній платі немає. Відповідно до касового ордеру від 28.08. 2017 року [PERSON] виплачені 1062,72 грн. як розрахунок при звільненні. Відповідно касового ордеру від 28.08. 2017 року [PERSON] виплачена компенсація за невикористану відпустку при звільненні в сумі 7003,30 грн. Під час розгляду справи була проведена судово-почеркознавча експертиза на підставі ухвали суду від 11.05.2019 р. Згідно висновку експерта Кропивницького відділення КНДІСЕ від 31.07.2019 р. підписи від імені [PERSON] у досліджуваних документах , виконані рукописним способом пастою кулькової ручки . без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підписи від імені [PERSON] у видатковому касовому ордері від 28.08.2017 р. про отримання 1062 грн. 72 коп. . який міститься у графі «Підпис одержувача__» у видатковому касовому ордері від 28.08.2017 р. про отримання 7003 грн. 30 коп. . який міститься у графі «Підпис одержувача__» у наказі від 2.03.2015 р. № 84-к , який міститься у графі «З наказом ознайомлений___[PERSON] » у наказі від 2.03.2015 р. № 83-к , який міститься у графі «З наказом /розпорядженням/ ознайомлений___підпис працівника » у додатку № 1 продовження до наказу №197/1-к від 20.08.2013 р. , який міститься в колонці «підпис» рядка №132 виконані самим [PERSON] Рукописні записи : -у видатковому касовому ордері від 28.08.2017 р. про отримання 1062,72 грн. , рукописний запис «одна тисяча шістдесят дві 72 28 08 17», який міститься в графі «одержав ___грн.___коп. «__»___20__р.»; -у видатковому касовому ордері від 28.08.2017 р. про отримання 7003 грн. 30 коп. , рукописний запис « сім тисяч три 30 28 08 2017 «, який міститься у графі «одержав ___грн.___коп. «__»___20__р.» виконані самим [PERSON] . Згідно довідок ТОВ «Олександрійська зернова компанія» від 26.12.2018 р. № № 4, 6, 5, 67 заборгованості по заробітній платі [PERSON] немає. Відповідно до довідки за вих. №37/19 від 25.02.2019 року [PERSON] витрати по відрядженню (добові) виплачені в повному обсязі за весь час перебування на роботі. Згідно записів у трудовій книжці [PERSON] з 12.02.2014 року на підставі наказу №23-к він був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів ТОВ «Олександрійська зернова компанія», та звільнений 28.08.2017 року за власним бажанням, наказ 167-к від 28.08.2017 р. Стосовно невиплати компенсації за невикористану відпустку при звільненні позивача суд зазначає таке. За приписами ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до статті 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із ч. 1 ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», а другою частиною цієї статті встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. За частиною 11 ст. 10 Закону України «Про відпустки», конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов`язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Частиною 1 статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Відповідно при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З досліджених судом доказів вбачається, що позивачу у повному обсязі та у встановлений законодавством строк були виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню. Відсутність порушень з боку відповідача щодо виплати всіх сум при звільнені підтверджено дослідженими доказами, зокрема, відповідями Управління Держпраці у Кіровоградській області від 22.12.2017 р. та від 24.01.2018 р. Також суд звертає увагу на невідповідність розрахунку грошової компенсації за невикористану відпустку, яка міститься в позові, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. Стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку суд виходить з того, що положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки судом не встановлено порушення відповідачем трудового законодавства стосовно виплати компенсації за невикористану відпустку, тому й відсутні правові підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Щодо стягнення заборгованості за виплатами на відрядження суд зазначає наступне. Частинами 1, 2 статті 121 КЗпП України встановлено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв`язку з службовим відрядженням. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. Пунктом 1 розділу І Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої Наказом Міністерства фінансів України від 13.03.1998 № 59 у редакції наказу Міністерства фінансів України 17.03.2011 № 362 (далі - Інструкція), службовим відрядженням вважається поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади (поїздка державного службовця - за розпорядженням керівника державної служби), підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток (п. 4 розділу І Інструкції). Згідно п.п. 8-11 розділу І Інструкції на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Пунктом 15 розділу І Інструкції визначено, що окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 р. N 98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» гранична норма добових витрат для відряджень у межах України встановлена в розмірі 30 грн., а з 19.04.2017 (в редакції постанови від 05.04.2017 N 241 ) - 60 грн. Суд зазначає, що норми добових витрат в зазначеній Інструкції стосуються державних службовців, а також працівників підприємств, установ та організацій, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, розмір норм добових витрат для відрядження для підприємств приватного сектору на законодавчому рівні не визначений. Посилання представника позивача на розмір добових витрат на відрядження, визначений в ст.17.9.3 Податкового кодексу України суд не приймає до уваги, оскільки дані норми стосуються питань оподаткування, а не визначення розміру норм добових витрат для відрядження. Враховуючи викладене та відсутність доказів невиплати добових на відрядження у повному обсязі, вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність порушень відповідача при здійснені розрахунку з позивачем при звільнені та про відмову в задоволенні позову. В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів» зазначено, Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи , права і обов`язки сторін. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено по суті спору, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності в частині стягнення заборгованості за виплатами на відрядження. Відповідно до ст. 141 ЦПК України в зв`язку з відмовою в задоволенні позову судові витрати позивача стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed