Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради № 7 від 14 квітня 1965 року [PERSON] було видано земельну ділянку розміром 444 кв. м. для будівництва індивідуального жилого будинку по [ADDRESS] . 20 серпня 1965 року [PERSON] отримав дозвіл на виконання будівельних робіт на підставі генплану, затвердженого головним архітектором міста від 28 травня 1965 року та безстрокового договору на користування земельною ділянкою для будівництва житлового будинку на праві приватної власності. [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцями за законом першої черги після смерті якого були його дружина, [PERSON] , син [PERSON] , які були зареєстровані та проживали на момент смерті разом з спадкодавцем та мати спадкодавця, [PERSON] , яка подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , а [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до розписки, написаної [PERSON] 4 лютого 1981 року вбачається, що вона продала належну їй частку у спадщині її сина за 855 рублів [PERSON] , яка за кровним спорідненням доводиться позивачу тіткою. [INFO] померла [PERSON] , спадкоємцем за заповітом після смерті якої є позивач, яким нотаріусу було подано заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , однак отримано постанову про відмову у вчинені нотаріальних дій через відсутність правовстановлюючого документу на недобудований жилий будинок [ADDRESS] готовністю 66%. За технічнім паспортом на такий будинок (загальна площа 60,6 кв. м., жила площа 53,2 кв. м.), на території якого є погреб літ. А/п, кухня літ. Б-1, вбиральня літ. Г-1, сарай літ. В-1, замощення 1 та огорожа № 1,2,3, всі споруди побудовані до 1992 року. За даними БТІ міста Маріуполя вказане домоволодіння рахується за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку № 2219 від 19 серпня 1965 року, який в Маріупольському БТІ не зареєстрований. Тобто [PERSON] за життя не оформив своє право власності на такий жилий будинок. Вказані факти встановлені рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя 26 травня 2014 року. Оскільки недобудований будинок готовністю 66 % на момент смерті [PERSON] не може бути об`єктом права власності та входити до складу спадщини, як нерухоме майно, то він має право на визнання за ним майнових прав забудовника, які входять до складу спадщини. Визнання за позивачем майнових прав забудовника надасть змогу вчинити дії з введення будинку в експлуатацію. Враховуючи викладене просив суд визнати за [PERSON] права та обов`язки забудовника житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , який складається з незакінченого будівництвом житлового будинку літ. А-1 готовністю 66% (загальна площа 60,6 кв. м., жила площа 53,2 кв. м.), погребу літ. А/п, кухні літ. Б-1, вбиральні літ. Г-1, сараю літ. В-1, замощення 1 та огорожі № 1,2,3, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Відповідно до письмових пояснень [PERSON] вбачається, що останній додатково вказував, що хоча земля під недобудований будинок й була виділена [PERSON] , однак він є сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Зазначав, що після смерті [PERSON] його спадкоємцями першої черги щодо спадщини у вигляді 1/2 частки недобудованого будинку [ADDRESS] були відповідно у рівних частках дружина, [PERSON] , син [PERSON] та мати [PERSON] , оскільки [PERSON] та [PERSON] фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується реєстрацією місця їх проживання, а [PERSON] подала заяву до нотаріальної контори про прийняття 1/6 частки спадкового майна. Однак через 66% готовності будинку підстави для набуття права власності на нього в порядку спадкування були відсутні. При цьому з інвентарної справи БТІ вбачається, що [PERSON] зверталась до суду з заявою до [PERSON] та [PERSON] , за якою судом було призначено проведення експертизи з визначення вартості спірного будинку з усіма надвірними побудовами. Так за визначенням експерта вартість будинку склала 2673 р. та 2450 р. вартість інших забудов. В подальшому між [PERSON] та [PERSON] укладено побутову письмову угоду у вигляді розписки, за якою [PERSON] продала належну їй частку у спадщині її сина за 855 рублів [PERSON] , які отримала від [PERSON] . З огляду на те, що тоді закон не вимагав обов`язкового нотаріального посвідчення такої угоди щодо розпорядження часткою у спадщині, то за своїм змістом [PERSON] продала своє спадкове право [PERSON] та з того часу до дня своєї смерті жодних претензій щодо спірного будинку не пред`являла. Додавав, що [PERSON] помер [INFO] , спадкоємицею першої черги після смерті якого була мати [PERSON] , яка набула права на спадщину, оскільки фактично мешкала у спірному недобудованому будинку на момент смерті із сином, що свідчить про фактичний вступ в управління та володіння спадковим майном. Отже, [PERSON] була єдиною, хто успадкував в цілому права на будинок [ADDRESS] . Таким чином [PERSON] на підставі заповіту від 15 січня 2011 року є відповідно єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] , у тому числі щодо прав забудовника недобудованого будинку [ADDRESS] . Ані позивач, [PERSON] , ані його представник [PERSON] , у судове засідання не з`явились, надавши суду заяви з проханням вирішити спір у їх відсутність, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених позовних вимог та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Представники відповідача, Маріупольської міської ради, у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин повторно, будучи повідомленими про час та місце слухання справи належним чином, не надавши суду заяв з проханням вирішити спір у їх відсутність. Отже, відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що за свідоцтвом про одруження, виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Жданова, актовий запис № 516 від 3 серпня 1958 року, вбачається, що [PERSON] одружився 3 серпня 1958 року із [PERSON] , внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] » (а. с. 36). На підставі витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 25 квітня 2014 року вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , актовий запис № 1006 від 22 серпня 1960 року, батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а. с. 60). На підставі свідоцтва про\~смерть,\~виданого 22 квітня 1980 року Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Жданова, актовий запис № 285, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а. с. 37). Зі спадкової справи № 129/80, заведеної внаслідок смерті [INFO] [PERSON] вбачається, що 20 травня 1980 року була зареєстрована заява від [PERSON] , матері спадкодавця [PERSON] , про прийняття спадщини, яка складалась з 1/6 частки домоволодіння по [ADDRESS] . Також [PERSON] підтверджувала факт того, що на момент смерті [PERSON] мешкав по [ADDRESS] разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] . При цьому жодні інші спадкоємці не звертались за прийняттям спадщини, а також нікому не було видано свідоцтв про права на спадщину [PERSON] (а. с. 80-85). Відповідно до копії домової книги по [ADDRESS] , оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні, вбачається, що: [PERSON] був зареєстрований у такому будинку з 12 березня 1969 року до 19 вересня 1984 року; [PERSON] була зареєстрована у такому будинку з 26 грудня 1966 року до моменту смерті [INFO] ; [PERSON] був зареєстрований у такому будинку, як син своїх батьків [PERSON] та [PERSON] , внаслідок його паспортизації 10 лютого 1978 року до 19 вересня 1984 року відповідно (а. с. 49-50, 134-141). Факт реєстрації [PERSON] у будинку [ADDRESS] , починаючи з 26 грудня 1966 року до моменту своєї смерті [INFO] , також підтверджується копією її паспорту (серія [NUMBER] ) (а. с. 133). За матеріалами інвентарної справи № 26994 щодо будинку [ADDRESS] також вбачається, що за ухвалою суду від 10 листопада 1980 року була проведена експертиза, якою визначено вартість недобудованого будинку [ADDRESS] з усіма належними до нього спорудами, яка на момент дослідження за даними експерта становила 5123 рублів (а. с. 108, 109). На підставі копії розписки від 4 лютого 1981 року, оригінал якої було оглянуто у судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] 855 рублів за 1/6 належної [PERSON] частки у спадщині після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а. с. 55). Судом також встановлено, що згідно із свідоцтвом про смерть, виданим Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Жданова 29 червня 1982 року, актовий запис № 487, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а. с. 34). За інформацією 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 14 січня 2021 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилась, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру від 13 січня 2021 року (а. с. 123, 124). Згідно із свідоцтвом про смерть, виданим Жовтневим відділом РАЦС м. Маріуполя 19 червня 1992 року, актовий запис № 1092, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а. с. 35). За інформацією 4-ї державної нотаріальної контори міста Маріуполя від 11 листопада 2020 року вбачається, що після смерті [INFO] [PERSON] спадкова справа також не заводилась, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру від 11 листопада 2020 року (а. с. 78, 79). Суд зазначає, що відповідно до п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року), який набув чинності 1 січні 2004 року, передбачено, що такий ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Таким чином до правовідносин щодо спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , який помер [INFO] , та [PERSON] , яка померла [INFO] , повинні застосовуватися положення Цивільного кодексу Української РСР (в редакції 1963 року) (далі - ЦК 1963). Так відповідно до ст. 524 ЦК 1963 спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. За змістом ст. 525 ЦК 1963 часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Суд зазначає, що згідно із ст. 529 ЦК 1963 при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Відповідно до ст. 548 ЦК 1963 для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. За ст. 549 ЦК 1963 визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На підставі ст. 560 ЦК 1963 спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Суд зазначає, що за ст. 549 ЦК 1963 діями, що свідчать про прийняття спадщини є, зокрема, фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном. Також на підставі п. 65 Листа Верховного Суду України від 1 грудня 1997 року «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв`язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» вбачається, що згідно із п. 1 ст. 549 ЦК (1963 року) прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Суд зазначає також, що відповідно до п. 124 Глави III (Видача свідоцтва про право на спадщину) «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 (діяла на момент виникнення спірних правовідносин), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу УРСР). При цьому доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути, зокрема, запис в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця. Суд зазначає, що на підставі будинкової книги на будинок [ADDRESS] , оглянутої в судовому засіданні, вбачається, що [PERSON] , дружина спадкодавця, та [PERSON] , син спадкодавця, були зареєстровані у такому житлі на момент смерті [INFO] [PERSON] та протягом шести місяців після дня смерті спадкодавця,\~тобто фактично вступили у володіння спадковим майном. Також судом було встановлено, що мати спадкодавця, [PERSON] , звернулась до нотаріальної контори у передбачений законом 6-місячний термін із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Отже, спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON] , син [PERSON] та мати [PERSON] , що також підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 травня 2014 року, яке набуло чинності 3 червня 2014 року. Таким чином суд дійшов висновку, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках прийняли спадщину після смерті [INFO] [PERSON] . Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 4 липня 2018 року по справі № 2о-55/2008. Суд при цьому зазначає, що за положеннями ст. 112 ЦК 1963 майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Також за ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на момент виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України (діяв на момент виникнення спірних правовідносин) в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, оскільки будинок [ADDRESS] будувався у період шлюбу [PERSON] із [PERSON] , то майнові права на нього були спільною сумісною власністю такого подружжя. Отже, [PERSON] набула за законом права забудовника на 1/2 частку недобудованого будинку [ADDRESS] по праву дружини спадкодавця, [PERSON] . На підставі переліченого суд дійшов висновку, що до спадку після смерті [INFO] [PERSON] увійшли права забудовника на 1/2 частину недобудованого будинку [ADDRESS] , які відповідно до встановлених судом обставин справи розподілились між його спадкоємцями порівну, тобто по 1/6 частки такого права між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також судом було вставлено, що після смерті [INFO] [PERSON] фактично успадкована ним 1/6 частка прав забудовника спірного будинку була успадкована відповідно його матір`ю, [PERSON] , яка була зареєстрована у такому житлі на момент смерті [PERSON] разом із спадкодавцем та протягом шести місяців після дня його смерті,\~тобто фактично вступила у володіння спадковими правами. Суд також\~зауважує,\~що матеріалами\~справи було\~встановлено,\~що за\~час свого\~життя [PERSON] \~свої спадкові\~права забудовника\~щодо недобудованого\~будинку [ADDRESS] продала [PERSON] за 855 рублів, що відповідно дорівнює 1/6 частки від вартості такого будинку на підставі висновку експерта та підтверджується документально. Суд зазначає, що за змістом ст. 41 ЦК 1963 (діяв на момент виникнення спірних правовідносин) угодами визнавались дії громадян, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 44 ЦК 1963 (діяв на момент виникнення спірних правовідносин), як правило, повинні були укладатись у письмовій формі угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців. При цьому за ст. 47 ЦК 1963 нотаріальне посвідчення угод було обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Натомість, суд зазначає, що станом на момент виникнення спірних правовідносин цивільне законодавство не вимагало нотаріального посвідчення угод відступлення майнових прав забудовника. Таким чином суд дійшов переконання, що укладенням 4 лютого 1981 року письмової угоди [PERSON] на платній основі фактично відступила на користь [PERSON] свою успадковану 1/6 частку спадкових прав забудовника після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на недобудований будинок [ADDRESS] . На підставі переліченого суд встановив, що [PERSON] з рештою успадкувала в цілому усі права забудовника, що їх мав спадкодавець [PERSON] на момент своєї смерті [INFO] . Відповідно до заповіту від 15 січня 2011 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 35, [PERSON] на випадок своє смерті все належне їй майно та все, на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] (а. с. 14). На підставі свідоцтва про смерть, виданого Орджонікідзевським відділом ДРАЦС Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1083, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а. с. 38). Зі спадкової справи № 02/14, заведеної внаслідок смерті [INFO] [PERSON] вбачається,\~що 7\~вересня 2012\~року була\~зареєстрована заява\~від [PERSON] про прийняття спадщини на підставі заповіту від 15 січня 2011 року, а також заява позивача від 26 грудня 2013 року про видачу свідоцтва про права на спадщину на недобудований будинок по [ADDRESS] . При цьому інші спадкоємці не звертались за прийняттям спадщини, а також нікому не було видано свідоцтв про права на спадщину, що підтверджується інформацією зі спадкового реєстру від 2 листопада 2020 року (а. с. 87-101, 102). Згідно із ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) (далі - ЦК) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. На підставі ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. На підставі ст. 1270 ЦК для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. На підставі п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця. З огляду на встановлені судом обставини справи, в судовому засіданні було підтверджено факт успадкування саме позивачем, [PERSON] , за заповітом після смерті [PERSON] спадщини останньої, яка складається, щокрема, з прав забудовника недобудованого будинку [ADDRESS] , які належали такому спадкодавцю на момент смерті. На підставі постанови від 26 грудня 2013 року нотаріусом Одерій Г. В. було відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на недобудований будинок [ADDRESS] через відсутність правовстановлюючих документів на вказаний будинок (а. с. 39). При цьому на підставі змісту п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, суд встановив правомірність дій [PERSON] щодо звернення до суду із вказаним позовом. Суд також встановив, що на підставі листа від 14 серпня 2020 року ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» вбачається, що недобудований (66% готовності) будинок [ADDRESS] рахується за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою для будівництва індивідуального житлового будинку № 2219 від 19 серпня 1965 року. Також зазначено, що будинок, який підлягав реєстрації, повинен був бути закінченим будівництвом та прийнятий в експлуатацію за актом виконкому місцевої ради (а. с. 17). Так за матеріалами інвентарної справи № 26994 щодо домоволодіння [ADDRESS] судом встановлено, що згідно із договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва жилого будинку від 20 серпня 1965 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 2219, вбачається, що [PERSON] на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської районної ради № 7 від 14 квітня 1965 року було видано земельну ділянку розміром 444 кв. м. для будівництва індивідуального жилого будинку в [ADDRESS] , якому також було видано дозвіл на виконання будівельних робіт № 521 від 20 серпня 1965 року (а. с. 40-41, 42, 43). Також з технічного паспорту, виготовленого 3 грудня 2013 року, на жилий будинок [ADDRESS] вбачається, що такий будинок розташований на земельній ділянці площею 444 кв. м. та є недобудованим (готовність 66%), загальна площа якого становить 60,6 кв. м., а жила 53,2 кв. м., який складається з житлового будинку літ. А-1, погребу літ. А/п, літньої кухні літ. Б-1, вбиральні літ. Г-1, сараю літ. В-1, замощення І та огорож № 1, 2, 3, які усі були побудовані до 1992 року (а. с. 44-48). Вказане також підтверджується листом БТІ міста Маріуполя від 3 грудня 2013 року, де вказано, що будинок по [ADDRESS] не зареєстрований, однак усі будівлі якого були побудовані до 1992 року (а. с. 59). При цьому конструкції недобудованого (готовністю 66%) житлового будинку(загальна\~площа 60,6 кв. м., жила 53,2 кв. м.) [ADDRESS] літ. А-1, погребу літ. А/п, літньої кухні літ. Б-1, вбиральні літ. Г-1, сараю літ. В-1, замощення І та огорож № 1, 2, 3 відповідають вимогам державних будівельних норм України, що підтверджується висновком експерта № 12 від 1 березня 2011 року (а. с. 51-53). За листом від 20 серпня 2020 року Управління державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради роз`яснено позивачу право [PERSON] на звернення до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради для реєстрації права власності на будинок [ADDRESS] (а. с. 22-23). Суд вказує, що за змістом ст. 4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, в тому числі житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини. Відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю та будівництво індивідуальних жилих будинків» (чинний до 22 лютого1988 року) відведення громадянам земельних ділянок, як у місті, так й поза містом, для будівництва індивідуальних жилих будинків проводилось в безстрокове користування. Розмір земельних ділянок, які відводились громадянам, визначалися виконкомами обласних, міських та районних Рад депутатів працюючих відповідно до проектів планування та забудови міст, а також відповідно до загальних норм, встановлених Радою Міністрів СРСР. При цьому за п. 66 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, передбачені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно, витяг із Спадкового реєстру про наявність заведеної спадкової справи та документ, що містить відомості про склад спадкоємців, виданий нотаріусом чи уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, якими заведено відповідну спадкову справу. Відповідно до п. 42 Постанови Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Суд зазначає, що на підставі Листа Міністерства юстиції від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1, вбачається, що індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 5 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, у тому числі по окремо визначеній «спрощеній» процедурі, бо фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Вказаний лист обґрунтований тим, що внаслідок законодавчих змін наразі не вимагається наявність документів, які б підтверджували відповідність вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку, побудованого до 5 серпня 1992 року, оскільки вказані документи замінює технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Отже, суд зауважує, що введення у експлуатацію такого об`єкта нерухомості, побудованого до 5 серпня 1992 року, не вимагається законом, а технічний паспорт буд. [ADDRESS] є єдиним документом, що засвідчує факт існування спірного об`єкта нерухомого майна, виготовлений за результатом проведеної технічної інвентаризації. Таким чином внаслідок смерті [PERSON] , яким за життя було фактично побудовано домоволодіння [ADDRESS] (готовність 66%), спадкоємець [PERSON] , [PERSON] , може у подальшому здійснити реєстрацію права власності на такий об`єкт нерухомості. За ст. 331 ЦК України (в редакції 2004 року) право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва, якщо ж договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації, а якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Суд зазначає, що оглядом інвентаризаційної справи на буд. [ADDRESS] , вбачається, що право власності на такий недобудований будинок зареєстровано свого часу [PERSON] не було, як й не було проведено державну реєстрацію такого права його спадкоємцями. Суд зауважує, що до 5 серпня 1992 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалась «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року. При цьому у Листі Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - Лист ВССУ) зазначалось, що державна реєстрація права власності на будівлі, споруди не залежала від виникнення права власності на нерухоме майно до моменту набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2004 року та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Судом встановлено, що на момент вступу спадкоємцями в спадщину після смерті [PERSON] будинок [ADDRESS] не був введений також у експлуатацію. Суд зазначає, що відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок неможливо, а потрібно визнати правильною практику судів щодо визнання за спадкоємцем майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини. Так в разі недотримання спадкодавцем вимог законодавства щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно судами може визнаватись у порядку спадкування право на забудову, право на будівельні матеріали та інше відповідно до встановленого правового режиму спірного майна. При цьому за п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику в справах про спадкування», якщо будівництво здійснюється згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва, його права та обов`язки, як забудовника, входять до складу спадщини. З огляду на викладене, визнання за позивачем майнових прав забудовника надасть [PERSON] змогу вчинити дії з метою подальшої реєстрації права власності на спірний будинок, враховуючи, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] майнові права забудовника на житловий будинок [ADDRESS] увійшли у спадщину, яку успадкували його спадкоємці, які згодом успадкував позивач. З огляду на те, що до складу спадщини входять усі права, належні спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які не припинилися внаслідок його смерті, та враховуючи, що до позивача перейшли спадкові права [PERSON] , які остання успадкувала після смерті [PERSON] та [PERSON] , то таким чином [PERSON] успадкував у цілому майнові права забудовника на буд. [ADDRESS] , які в позасудовому порядку він не може реалізувати. Таким чином з метою дотримання спадкових прав позивача, суд вважає можливим задовольнити заявлені позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі шляхом визнання за позивачем в порядку спадкування після смерті [PERSON] прав та обов`язків забудовника житлового будинку [ADDRESS] готовністю 66%, до складу якого також входять погреб літ. А/п, кухня літ. Б-1, вбиральня літ. Г-1, сарай літ. В-1, замощення І та огорожі № 1, 2, 3.

Outcome: approved