Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 34\~449 грн., а також сплачений судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у червні 2020 будучи у Стрийському міськрайонному центрі зайнятості зустрівся з колишнім знайомив по роботі [PERSON] , у ході розмови з яким розповів останньому про своє скрутне становище та відсутність роботи. Через деякий час йому зателефонував [PERSON] та повідомив, що має для нього роботу, а саме роботу водієм на одному підприємстві. Однак слід поїхати на схід України та привезти звідти вантажний автомобіль підприємства, який там поламався. Однак для цього потрібно певні кошти на пальне, яке по приїзді майбутній роботодавець йому поверне. Він повідомив відповідача, що немає коштів, на що [PERSON] сказав дати йому кредитну карту, що він і зробив. Після цього, через кілька днів вони зустрілись знову та [PERSON] повідомив, що ще не вистачає коштів. Оскільки коштів не було на кредитній картці, вони разом пішли у ломбард, де він здав ланцюжок та перстень, а отримані за них кошти віддав відповідачу. В подальшому з метою свого захисту він звертався у Стрийський ВП ГУ НП у Львівській області про вчинений відносно нього злочин, про що було внесено відомості у ЄРДР за № 42020141330000053 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч .1 ст. 190 КК України. 11.11.2020 старшим лейтенантом поліції Вайда М.В. була винесена постанова про закриття вказаного кримінального провадження. Незважаючи на визнання факту отримання коштів відповідачем таким до даного часу кошти у добровільному порядку не повернуто. За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд такі задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча неодноразово належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду рекомендованим листом з повідомленням, та через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. А тому відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає неявку відповідача в судове засідання неповажною та за згодою позивача, вирішив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для вирішення справи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст.\~4, ч. 1 ст.\~5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 11.11.2020 у ЄРДР було зареєстроване кримінальне провадження № 42020141330000053 за заявою [PERSON] про те щоб притягнути до кримінальної відповідальності його знайомого [PERSON] , який у червні 2020 шляхом довіри заволодів коштами заявника на суму 34\~449 грн. У відповідності до копії постанови про закриття кримінального провадження від 31.12.2020 вбачається, що дізнавачем - інспектором сектору дізнання Стрийського відділу поліції ГУ НП у Львівській області Вайдою М.В. вищевказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. З мотивувальної частини вказаної постанови вбачається, що допитаний у якості свідка [PERSON] не заперечив того факту, що отримав від [PERSON] кредитну карту, а також частину коштів від зданих у ломбард речей, та що [PERSON] на його пропозицію їхати по роботі за автомобілем відмовився, жодних претензій не висловлював. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те що кошти, які отриманні відповідачем від нього є безпідставно набутими, а тому до відносин, які виникли між ними підлягає застосуванню ст. 1212 ЦПК України. Відповідно до ч.1 та ч.2\~ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.1\~ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Виходячи із норм\~ст. 1212 ЦК України, правова природа безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого\~статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Згідно з частинами першою, другою\~статті 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Результат системного аналізу зазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин. Загальна умова частини першої\~статті 1212 ЦК України\~звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі\~статті 1212 ЦК України\~тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Зазначена норма закону застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунено за допомогою інших, спеціальних способів захисту. В разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав,\~\~договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1\~ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.02.2021 року у справі №638/19467/15-ц. Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.\~11,15 ЦК України\~цивільні права і обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-78цс13). При цьому суд вважає за доцільне зазначити, що неодмінною ознакою порушення права або охоронюваного законом інтересу є настання негативних наслідків для суб`єкта порушеного права. Також згідно зі\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є\~будь-які\~фактичні дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення сторін,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи.\~Ці дані\~встановлюються такими\~засобами:\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами,\~висновками експертів,\~показаннями свідків. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно зі\~ст.77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Однак, суд звертає увагу на те, що під час розгляду справи позивач, в порушення вимог цивільно- процесуального законодавства не надав жодних належних, допустимих та достовірних доказів, у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, зокрема того, що ним було передано відповідачу кошти у сумі 34\~449 грн. та такі досі ним не повернуті. Так, позивачем не долучено до матеріалів справи ні копії роздруківки про рух коштів по його кредитній картці, яка з його слів була передана відповідачу, ні копії розрахункових документі з ломбарду, які б підтверджували те, що він звертався у зазначений ним час у ломбард з метою здачі ювелірних виробів та суму, яка була йому виплачена за них. При цьому, наявність постанови про закриття кримінального провадження, яка долучена до матеріалів справи не є беззаперечним доказом того, що відповідачу були передні кошти саме у розмірі 34\~449 грн.. У відповідності до ч. 2,3 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України не скористався, жодних клопотань про витребування доказів не подавав. На підставі вищенаведеного, проаналізувавши вищенаведені норми чинного законодавства, та встановлені судом фактичні обставини справи, а також оцінивши наявні на їх підтвердження у матеріалах справи докази у їх сукупності, суд прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Outcome: dismissed