Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який підтримав у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що 28.05.2021 року відповідач ФОП [PERSON] , яка здійснює господарську діяльність у сфері надання послуг по операціям з нерухомістю, скориставшись тим, що [PERSON] не має юридичної освіти, навмисно ввела останнього в оману щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що стало наслідком укладення договору застави, згідно якого [PERSON] передав відповідачу 300 доларів США, начебто в якості забезпечення захисту інтересів покупця [PERSON] , яка придбала квартиру позивача. Проте, позивач не є боржником ні по відношенню до [PERSON] , ні по відношенню до ФОП [PERSON] , і відповідно останні не є кредиторами позивача; будь-яких прав та законних інтересів покупця [PERSON] не порушував. Згідно п 2.1 оскаржуваного договору застави від 28.05.2021 року, продавець [PERSON] зобов`язався борги, якими обтяжено об`єкт нерухомості, який позивач продав покупцю [PERSON] . Разом з тим, будь-які обтяження відносно вказаного об`єкта нерухомості відсутні, до підтверджується змістом договору купівлі-продажу квартири. Крім того, договором застави встановлено обов`язок [PERSON] знятися із реєстраційного обліку та виселитися, однак у квартирі, яка була предметом договору купівлі продажу, ніхто не проживав та не був зареєстрований. До того ж, оскаржуваний правочин застави не містить посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання. Викладене свідчить, що відповідач, надаючи консультаційні послуги, постійно займався обманом і вводив [PERSON] в оману. Позивач стверджує, що такими діями відповідача йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, відчутті несправедливості, негативних емоціях, переживанні та нервуванні; йому 67 років, він хворіє на серйозні серцево-судинні захворювання, а тому негативні емоції йому переносити тяжче, ніж молодій людині. У зв`язку з чим просить визнати недійсним договір застави, укладений 28.05.2021 року між ФОП [PERSON] і [PERSON] ; стягнути із відповідача завдані збитки в розмірі 300 доларів США, що еквівалентно 8045,04 грн., а також 150 доларів США, що еквівалентно 4022,52 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди, 58,50 грн. судових витрат, пов`язаних із копіюванням документів, та 918,00 грн. судового збору. Ухвалою суду від 04.08.2021 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Представник відповідача, адвокат Сідельник К.О., у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог та в обґрунтування своїх заперечень зазначив, що позивач, погоджуючись із запропонованими умовами, підписав договір застави власноруч у добровільному порядку. [PERSON] було все докладно роз`яснено ще на етапі перемовин між покупцем та продавцем, де чітко визначено, що борги за надані комунальні послуги повинні бути погашені або списані. Жодного із цих пунктів позивачем виконано не було, заява про відсутність претензій від покупця відсутня, з огляду на що у відповідача немає підстав для повернення позивачу сплаченої суми застави. На даний час заборгованість за надані житлово-комунальні послуги по квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , не погашена. Доказів на підтвердження завдання моральної шкоди позивачем надано не було. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 28.05.2021 року між [PERSON] (в якості Продавця) і [PERSON] (в якості Покупця) було укладено Договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватний нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Рибалка К.Д., реєстраційний №1097, за умовами якого продавець передав у власність покупцю двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 48,45 кв.м, за ціною 740000,00 грн. (а.с.8-11). 28.05.2021 року між [PERSON] (в якості Продавця) і ФОП [PERSON] (в якості Фірми), з метою захисту інтересів покупця [PERSON] , укладено Договір застави, згідно якого продавець залишив фірмі грошові кошти у сумі 300,00 доларів США задля забезпечення виконання зобов`язань, визначених даним Договором (а.с.7). Вказаним правочином підтверджено факт отримання грошових коштів ФОП [PERSON] від [PERSON] . Позивач стверджує, що ФОП [PERSON] навмисно ввела його в оману щодо природи правочину, прав і обов`язків сторін, що має істотне значення при його укладенні, внаслідок чого договір застави повинен бути визнаний судом недійсним. Між сторонами склалися договірні цивільно-правові відносини, що регулюються ЦК України. Згідно із положеннями ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підставами виникнення зобов`язань, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилом ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України). Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов`язань, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до ч. 1 ст. 584 ЦК України та ст. 12 ЗУ «Про заставу», в договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Згідно із нормою ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до п. 2 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Частиною 1 статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із пунктів 2.1, 2.2 Договору застави від 28.05.2021 року, з метою забезпечення захисту інтересів покупця [PERSON] , [PERSON] зобов`язався погасити всі борги за газ, воду, комунальні послуги, електроенергію, телефон, кабельне ТБ і інше, якими обтяжено об`єкт нерухомості, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в строк до 30.06.2021 року; зобов`язався знятися із реєстраційного обліку та виселитися з об`єкту з усіма зареєстрованими і тими, хто проживає за вищевказаною адресою, включно з орендарями, членами сім`ї продавця або наймача (а.с.7). Разом з тим, відсутність будь-яких обтяжень з приводу вищевказаного нерухомого майна підтверджується п. 1.4 та п. 1.6 нотаріально засвідченого Договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2021 року, де зазначено, що на момент укладення договору квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, вона не заставлена, у податковій заставі не перебуває, відносно неї не укладено жодних договорів з відчуження чи щодо користування з іншими особами. На момент укладення договору відсутня заборгованість по квартплаті, сплаті за комунальні послуги, послуги за користування електричною енергією (а.с.8-9). У відповідності до ч. 2 ст. 55 ЗУ «Про нотаріат», при посвідченні договорів про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, транспортних засобів перевіряється відсутність будь-якої заборони відчуження або арешту майна. При вчиненні нотаріальної дії з посвідчення Договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2021 року, реєстраційний № 1097, будь-якої заборони відчуження або арешту нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , нотаріусом встановлено не було. Щодо вимоги про необхідність продавця [PERSON] знятися із реєстраційного обліку та виселитися із квартири за адресою: [ADDRESS] , до 30.06.2021 року, то, згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №14.03-08/80117 від 26.05.2021 року, зареєстрованих осіб за вищевказаною адресою не значиться. Установлені судовим розглядом обставини справи викликають обґрунтовані сумніви щодо спрямованості оскаржуваного правочину - Договору застави від 28.05.2021 року на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Даний факт підтверджується також тим, що після спливу майже чотиримісячного строку з кінцевої дати виконання зобов`язань, передбачених пунктами 2.1 і 2.2 Договору застави, не були вжиті дії, спрямовані на передачу обумовленої договором грошової суми покупцю, як компенсації за порушене зобов`язання з боку продавця. Згідно із засадами ст.ст. 3, 12 ЗУ «Про заставу», заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча вимога або вимога, яка може виникнути в майбутньому, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. У договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa/або посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Водночас, оскаржуваний договір застави не містить будь-якого посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання і який підтверджує існування абиякої дійсно існуючої вимоги, виконання якої підлягає забезпеченню в майбутньому. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок наданих позивачем доводів у їх сукупності, не спростованих жодним чином аргументами відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки укладення Договору застави від 28.05.2021 року супроводжувалося явним введенням [PERSON] в оману щодо природи правочину, прав і обов`язків сторін договору, останній не був спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, внаслідок чого такий правочин є недійсним. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, крім іншого, полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, Як зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди, і реагувати на них окремими ухвалами. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду на те, що позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних належних та беззаперечних доказів на підтвердження факту заподіяння моральних страждань чи втрат немайнового характеру внаслідок неправомірних дій ФОП [PERSON] , що призвело до змін у життєвих і виробничих стосунках, зниження ступеня престижу та ділової репутації, а також за відсутності аргументованого обґрунтування оцінки заподіяної шкоди, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність залишення без задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 454,00 грн. в рахунок повернення судового збору та 58,50 грн. відшкодування витрат, понесених на виготовлення копій документів.

Outcome: partial