Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який його представник підтримав в судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що 22.05.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого житлове приміщення із двох кімнат, у гуртожитку, загальною площею 25,6 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Л. Українки, буд. 14, кімната 130, передається у власність [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23.06.2016 року було скасовано документи, які підтверджували право власності [PERSON] та [PERSON] на кімнату за вказаною адресою, а саме: розпорядження Сумської міської ради в особі Управління обліку, розподілу та приватизації житла №76 від 19.03.2014 року та Свідоцтво про право власності від 26.03.2014 року, видане Виконавчим комітетом СМР. 30.05.2015 року [PERSON] збудувала без відповідних дозвільних документів стіну в нежитловому приміщенні побутовій кімнаті, яка межує з кімнатою №130 по вул. Л. Українки, буд. 14, в м. Суми, чим позбавила [PERSON] та всіх мешканців секції користуватися єдиним в секції холом та балконом. Крім того, Договір купівлі-продажу житлового приміщення від 22.05.2015 року прямо порушує право [PERSON] користуватися холом з балконом. Тому позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового приміщення у гуртожитку, укладений 22.05.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі №354; зобовязати [PERSON] демонтувати збудовану стіну між кімнатами №131 та 129 в нежитловому приміщенні побутовій кімнаті, яке знаходиться на третьому поверсі в лівій секції гуртожитку по вул. Л. України, буд. 14, в м. Суми. Представник [PERSON] та [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову та в обґрунтування своїх заперечень надав письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на момент укладення спірного договору його сторонами було дотримано вимоги, визначені ст. 203 ЦК України; крім того, Свідоцтво про право власності на житло від 26.03.2014 року в момент вчинення правочину було дійсне, а тому, з урахуванням положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, саме по собі визнання недійсним правовстановлюючого документа на майно після укладення договору-купівлі продажу цього майна, не може слугувати підставою недійсності такого договору. Також зазначив, що доводи позивача про те, що забудова № 278, згідно інвентаризаційної справи, позбавляє жителів третього поверху гуртожитку евакуаційного виходу, не заслуговують на увагу, оскільки із вказаного приміщення взагалі відсутній будь-який вихід. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач [PERSON] та представник Виконавчого комітету Сумської міської ради, повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення учасників провадження, вивчивши матеріали справи і додані до неї документи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.05.2015 року між [PERSON], [INFO], [PERSON] (до шлюбу Бабій) [PERSON], [INFO], (з однією сторони) та [PERSON], [INFO], (з іншої сторони), було укладено Договір купівлі-продажу житлового приміщення у гуртожитку, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №1354, відповідно до якого у власність [PERSON] передається житлове приміщення у гуртожитку під номером 130, що знаходиться в будинку №14 по вул. Лесі Українки в м. Суми, та складається з двох жилих кімнат, житловою площею 25,0 кв.м., загальною площею 25,6 кв.м. Це житлове приміщення у гуртожитку належить продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради від 26.03.2014 року, та згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 348626559101) (а.с.11-12). Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23.06.2016 року визнано незаконним та скасовано Свідоцтво про право власності на житло, видане Виконавчим комітетом Сумської міської ради від 26.03.2014 року, що засвідчує право власності [PERSON] та [PERSON] на житлове приміщення №130, загальною площею 25,6 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Лесі Українки, буд. 14 (а.с.6-8). Відповідно до рішення Апеляційного суду Сумської області від 01.06.2017 року по справі №592/4941/15-ц встановлено, що [PERSON] було здійснено реконструкцію належного їй на праві власності житлового приміщення №130, шляхом влаштування перегородки з блоків із пористого бетону замість перегородки з ГКЛ у житловій кімнаті, яка входить до складу цього приміщення. Реконструкція здійснена з розробкою відповідного проекту, реєстрацією декларації про готовність обєкта до експлуатації. Актом №305 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 15.06.2015 року встановлено, що при реконструкції житлового приміщення вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил дотримано (а.с.52-55). Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті\~203 цього Кодексу. Згідно положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з п. 4 та п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Глава 54 ЦК України містить перелік та характеристику всіх істотних умов договору купівлі-продажу, які є обовязковими та з яких сторонами повинна бути досягнута згода під час укладання відповідних договорів. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що спірний Договір купівлі-продажу житлового приміщення у гуртожитку від 22.05.2015 року укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію і нотаріальне посвідчення, та, відповідно до ч. 1 ст. 656 ЦК України, містить чітко визначений предмет договору, який на момент його укладення належав на праві спільної часткової власності продавцям [PERSON] та [PERSON], що підтверджувалося Свідоцтвом про право власності на житло, виданого Виконавчим комітетом Сумської міської ради від 26.03.2014 року, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; крім того в договорі чітко передбачені обовязки та відповідальність сторін у разі невиконання чи неналежного виконання зобовязань за договором; договір містить заяви та гарантії, відносно якості товару, а саме стану житлового приміщення у гуртожитку, сторони зазначили, що договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та не має характеру фіктивного правочину, їх волевиявлення є вільним та вони однаково розуміють значення і умови укладеного договору. Тобто сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За таких обставин, беручи до уваги, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений з дотриманням вимог чинного цивільного законодавства України щодо форми та змісту правочину, не суперечить інтересам держави та суспільства, а також те, що позивач не надав достатніх та обґрунтованих доказів на підтвердження факту недійсності Договору купівлі-продажу житлового приміщення у гуртожитку від 22.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON], суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового приміщення у гуртожитку, укладеного 22.05.2015 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вирішуючи питання щодо демонтування стіни, збудованої між кімнатами №131 та №129 в нежитловому приміщенні побутовій кімнаті, яке знаходиться на третьому поверсі в лівій секції гуртожитку по вул. Лесі Українки, буд. 14, в м. Суми, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 01.06.2017 року по справі №592/4941/15-ц встановлено, що [PERSON] було здійснено реконструкцію належного їй на праві власності житлового приміщення №130, шляхом влаштування перегородки з блоків із пористого бетону замість перегородки з ГКЛ у житловій кімнаті, яка входить до складу цього приміщення. Реконструкція здійснена з розробкою відповідного проекту, реєстрацією декларації про готовність обєкта до експлуатації. Актом №305 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 15.06.2015 року встановлено, що при реконструкції житлового приміщення вимоги законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил дотримано (а.с.52-55). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, оскільки реконструкцію житлового приміщення №130, що знаходиться за адресою: м. Суми, вул. Лесі України, буд. 14, та на праві власності належить [PERSON], шляхом влаштування перегородки з блоків із пористого бетону, здійснено у встановленому законом порядку, з дотриманням законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а доводи [PERSON] відносно позбавлення жителів третього поверху гуртожитку евакуаційного виходу спростовуються дослідженими у справі доказами, так як з вказаного приміщення взагалі відсутній будь-який вихід, в задоволенні позовних вимог щодо зобовязання [PERSON] демонтувати збудовану стіну між кімнатами №131 та 129 в нежитловому приміщенні побутовій кімнаті, яке знаходиться на третьому поверсі в лівій секції гуртожитку по вул. Л. України, буд. 14, в м. Суми, необхідно відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed