Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, вимоги якого в ході розгляду справи уточнив та просив зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену ним відносно позивача шляхом публікації оголошення у газеті Київської міської ради «Хрещатик» протягом одного місяця з моменту набрання чинності судового рішення з наступним текстом: «громадянин [PERSON] повідомляє про недостовірність відомостей про надання ним у борг [PERSON] грошових коштів в момент підписання договору позики від 24.12.2010 р. на суму 95368,33 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складало 759465,70 грн. та існування простроченого боргу за цим договором». В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у позовній заяві про повернення боргу за договором позики від 13.07.2015 р., поданій відповідачем до Солом'янського районного суду м. Києва, ним зазначено про наявність у позивача боргу в сумі 3359379,48 грн., який позивач мав повернути до 01.06.2012 р. Разом з тим, під час розгляду даної справи в судовому засіданні 10.09.2015 р. було з'ясовано, що грошові кошти на виконання договору позики від 24.12.2010 р. № 4203 не надавалися. Отже, відповідачем до його позовної зави було внесено недостовірні відомості про наявність у нього права вимагати повернення боргу, що призвело до викривлення змісту правовідносин за договором позики та ввело суд в оману. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Додатково зазначив, що позивач є бізнесменом, меценатом, а поширена відповідачем інформацію є недостовірною та такою, що порушує його право на недоторканність честі та гідності, ділової репутації. Відповідач, його представник проти задоволення позову заперечили, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про безпідставність пред'явленого позову. Судом встановлено, що в провадженні Солом'янського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа № 760/12215/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення боргу за договором позики. Зі змісту викладеної [PERSON] в позовній заяві інформації вбачається, що він звернувся до суду за захистом свого порушеного права власності на грошові кошти, що були позичені [PERSON] на підставі договору позики від 24.12.2010 р. № 4203, оскільки останній в порушення взятих на себе зобов'язань щодо повернення тієї ж самої суми грошових коштів у встановлений вказаним договором строк, позичені кошти не повернув. Частина 4 статті 32 Конституції України закріплює, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Беручи до уваги зазначені конституційні положення, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до правила ч.1 ст.277 ЦК України особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно вищевказаної норми закону, його об'єктивна сторона передбачає одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). У розумінні вищевказаної норми закону, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із частинами 4, 7 статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, роз'яснив, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, згідно ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття «оціночного судження» викладено в статті 30 Закону України «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві. Як вже вказувалось, [PERSON] звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], про повернення боргу за договором позики від 24.12.2010 р. № 4203 в зв'язку з невиконання останнім взятих на себе зобов'язань. У позові [PERSON] надав власну оцінку діям [PERSON] з приводу неповернення позичених грошових коштів та порушення умов договору щодо їх повернення, тобто висловив суб'єктивні оціночні судження з приводу поведінки позивача, які, в силу вимог закону, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Сам факт звернення особи до суду за захистом свого порушеного права не може розцінюватись як порушення честі, гідності та ділової репутації особи щодо якої було звернення, оскільки звернення до суду, у відповідності до Конституції України та чинного законодавства України, є правом будь-якої особи, а перевірка викладених в позовній заяві даних та прийняття відповідного рішення є обов'язком відповідного суду. Враховуючи вищевикладене, правові підстави для задоволення позову - відстуні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed