Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши вимоги якого просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 31.07.2013р. по 31.09.2015р. в сумі 30\~680 грн. 00 коп. В обгрунтування позову покликається на те, що працював у відповідача з 01.03.2011р. на посаді торгового агента, 31.07.2013р. звільнений з роботи. Проте, при звільненні відповідач не провів із ним розрахунку, не виплативши належних при звільненні сум, у зв»язку із чим він звернувся до суду із позовом, який було задоволено та вирішено стягнути з відповідача 30\~044 грн. заборгованості, однак, відповідачем такий не виконано. Оскільки затримка розрахунку мала місце з вини відповідача просить стягнути із нього середній заробіток з 31.07.2011 р. по 31.09.2015р. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, додатково пояснивши, що розрахунок з позивачем був проведений шляхом примусового виконання судового наказу лише у жовтні 2015р. Просить позов задоволити. Представник відповідача, приймаючи участь в режимі відеоконференції, в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що позивачем пропущено тримісячний строк позовної давності, оскільки позивач звільнений у липні 2013р., а позов поданий до суду у вересні 2015р. Крім того, у відповідача є обгрунтовані сумніви, що даний позов поданий позивачем, оскільки останній з метою ухилення від кримінальної відповідальності тривалий час перебуває за кордоном, відтак, не міг подати позову. З приводу підробки даного позову розслідується кримінальне провадження, а тому вважає, що даний позов не може розглядатись судом. З врахуванням вказаних обставин просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, з»ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, з 01.03.2011р. працював на посаді торгового представника, з 31.07.2013р. звільнений з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП, за прогул. Зазначені обставини не оспорюються сторонами . Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 21.01.2015р. задоволено позов [PERSON] та стягнуто з відповідача в його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 30 044 грн. Ухвалою Алеляційного суду Львівської області від 22.06.2015р. вказане рішення залишено без змін, відтак, набрало законної сили. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на наведене судом встановлено, що розрахунок із позивачем при звільнені не був проведений. Як вбачається із повідомлення Московського ВДВС Харківського МУЮ №10-30/313/дв-1 від 16.11.2015р. в результаті примусового виконання виконавчого документу, виданого на виконання рішення Сихівського районного суду м.Львова від 21.02.2015р., відповідачем 26.10.2015р. виплачено кошти в сумі 30\~044 грн., відтак, розрахунок із позивачем був проведений 26.10.2015р. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач звільнений з роботи за прогул, що свідчить про те, що в день звільнення він не працював, відтак, обов»язок здійснити з ним розрахунок виник у відповідача з наступного дня після подачі позивачем письмової вимоги про розрахунок, тобто, з 23.11.2013р., оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою провести розрахунок 22.11.2013р., про що свідчить його письмова заява скерована відповідачу та квитанція про оплату рекомендованого відправлення. Однак, розрахунок з позивачем не був проведений з вини відовідача, а тому відповідно до ст.117 КЗпП України, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку з 23.11.2013р. по 30.09.2015р., тобто, у межах заявлених позовних вимог, що відповідає принципу дизпозитивності судочинства (ст.11 ЦПК України). Згідно роз'яснень, що містить п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100. Відтак, враховуючи положення абз.3 п.2 та п.8 зазначеного Порядку, суд приходить до висновку, що середній заробіток за вищезазначений час затримки розрахунку становить 40\~466 грн. 20 коп., виходячи з того, що час затримки склав 463 дні (робочі дні за період з 23.11.2013р. по 30.09.2015р.), а середньоденний заробіток позивача становить 87,40 грн. (464 х 87,40 = 40 553, 60). При цьому, середньоденний заробіток визначений наступним шляхом 2360 грн. (заробіток за два місяці, що передували звільненню (травень і червень 2013р.) / 37 (кількість робочих днів за цей же період). Однак, враховуючи принцип диспозитивності, визначений ст.11 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог, суд вважає, що з відповідача слід стягнути суму у межах заявлених ним вимог в розмірі 30\~680 грн. 00 коп., оскільки розмір середнього заробітку за вказаний період є більшим від розміру заявлених вимог, а суд не вправі виходити за межі позовних вимог. Крім того, суд вважає безпідставною заяву відповідача про застосування строку позовної давності, виходячи з наступних обставин . Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про , що вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012р. роз»яснено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався З огляду на те, що фактично розрахунок із позивачем проведено 26.10.2015р., саме з цього часу розпочинається перебіг тримісячного строку звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку, а позивач звернувся з позовом 10.09.2015р., тобто, ще до часу фактичного розрахунку, відтак, строк звернення до суду ним не пропущено. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3\~068 грн. 00 коп. На підставі ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП та

Outcome: approved