Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що у 1938 році його матір'ю [PERSON] в [ADDRESS] було побудовано житловий будинок та зведено господарські споруди. [INFO] року його матір померла, внаслідок чого відкрилася спадщина на все її майно, в т.ч. й на зазначене нерухоме майно. На момент смерті матері [PERSON] у зазначеному житловому будинку проживала його сестра [PERSON], яка спадщину прийняла, втім у встановленому законом порядку її не оформила, оскільки [INFO] року остання померла. Після смерті сестри [PERSON] спадщину прийняла інша його сестра [PERSON], проте [INFO] року вона померла, не оформивши на себе спірний будинок. Як рідний брат померлої [PERSON] протягом строку для прийняття спадщини звернувся до нотаріальної контори з приводу оформлення спадщини, проте нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно. За вищенаведених обставин та з урахуванням того, що у свідоцтві про смерть сестри [PERSON] остання по батькові значиться як «[PERSON]», замість правильного «[PERSON]», що відповідає свідоцтву про її народження, просив суд встановити факт, що остання є його сестрою та визнати за ним право власності на вищевказаний житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Годинівська сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, так як проти задоволення позову не заперечують. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Даний житловий будинок, згідно даних погосподарської книги Годинівської сільської ради Герцаївського району зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1938 року (а.с. 20). Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Зважаючи на те, що вищевказаний спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, зареєстрований з 1938 року в сільській раді за [PERSON], то з того часу остання вважається його власницею. [INFO] року [PERSON] померла (а.с. 21). Таким чином відкрилася спадщина, в т.ч. й на її житловий будинок з господарськими спорудами. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Нормою ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] заповіту після себе не залишила, а відтак спадкування має місце за законом. На момент смерті останньої разом з нею у спірному господарстві постійно проживала її донька [PERSON] (а.с.19), а відтак вважається такою, що спадщину прийняла. З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження [PERSON] остання народилася [INFO] року в с. Годинівка Герцаївського району Чернівецької області, батьками якої записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15) Разом з тим, в свідоцтві про смерть [PERSON] остання по батькові записана «[PERSON]». Як вбачається з свідоцтва про народження позивача, останній народився [INFO] року в с. Годинівка Глибоцького району Чернівецької області, батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що позивач є братом померлої [PERSON] Як сусідка може підтвердити, що остання була незаміжня, дітей не мала та по день смерті проживала у спірному господарстві разом з позивачем. Свідок [PERSON] суду підтвердив покази свідка [PERSON] Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному і безпосередньому розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved