Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за борговою розпискою у розмірі 3031711,00 грн. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.05.2015 року для спільного розгляду з первісним позовом прийнято зустрічний позов [PERSON], до [PERSON], про визнання боргової розписки від 16.06.2012 року як способу по забезпеченню виконання господарських зобовязань та визнання правочину по забезпеченню виконання зобовязань за розпискою від 16.06.2012 року недійсним. Зустрічний позов мотивований тим, що починаючи з 2009 року між належним позивачеві підприємством ТзОВ «Формул-Агро» та заснованим відповідачем ПСП «Агротрейдінг» встановлені довгострокові господарські правовідносини, відповідно до яких позивач надавав підприємству відповідача відповідні послуги, повязані з виробництвом сільськогосподарської продукції з відстрочкою платежу. [PERSON] мав зацікавленість в такій співпраці, а тому погоджувався на умови [PERSON] на щомісячне нарахування останнім 5% на залишок суми боргу до його погашення. В звязку з чим, заінтересованість позивача полягала у сплаті відсотків, які передбачалися лише за усною домовленістю, а складена за підписом [PERSON] боргова розписка від 16.06.2012 року ініційована позивачем в якості способу забезпечення виконання грошових зобовязань. При цьому будь-якої передачі позивачем коштів відповідачу в сумі 3031711,00 грн. не мало місце. За таких обставин, після надання відповідачем в майбутньому господарських послуг з нарахованими процентами та сплати їх [PERSON], боргова розписка мала бути повернена відповідачу. Таким чином, боргова розписка приховує зміст правочину, який вчинений сторонами на виконання зобовязань боржника. Позивач та його адвокат в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Щодо зустрічних позовних вимог, позивач та його адвокат заперечили в повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначено, що відповідачем не надано доказів, що боргова розписка від 16.06.2012 року складена сторонами в якості способу забезпечення виконання господарських зобовязань. Між сторонами дійсно існували господарські правовідносини, проте заборгованості по господарським зобовязанням відсутня і грошові кошти, передані по розписці є позикою, наданої фізичній особі. Адвокат відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісних позовних вимог заперечив в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві, та просив відмовити в задоволенні первісного позову, задовольнивши зустрічний позов. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, адвоката позивача та адвоката відповідача, показання свідків, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. Відповідач, [PERSON], 16.06.2012 року отримав від позивача, [PERSON] 3031711,00 грн., про що надав розписку, в якій зобов'язувався суму боргу повернути до 01.11.2012 року (а.с. 45). У відповідності до пункту 1 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятись усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є: договори та інші правочини. Складена сторонами розписка та їх дії свідчать про те, що між ними виникли зобов'язання, що виникають з договору позики, в силу яких одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 Цивільного кодексу України). Згідно статті 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто за змістом статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За частинами першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Крім того, частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Як засвідчують матеріали справи, на підтвердження укладення договору позики та його умов позивачем надана розписка від 16.06.2012 року, яка містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення, а також дату отримання коштів, тобто між сторонами договір позики укладений в письмовій формі, кошти відповідачем отримані, що відповідає вимогам статті 1047 Цивільного кодексу України. Судом встановлено, позивач свою частину зобов'язань виконав в повному обсязі. Складена відповідачем розписка, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні та приєднано до матеріалів справи (а.с. 45), свідчить про те, що відповідач взяв на себе зобов'язання по поверненню визначеної грошової суми. Термін повернення грошових коштів в розписці сторонами узгоджений та визначений до 01.11.2012 року. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З приписом статті 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк. Докази повернення відповідачем грошових коштів за розпискою від 16.06.2012 року в матеріалах справи відсутні, суду не подані. Щодо вимог по зустрічному позову, то слід зазначити, що за частиною 1 статті 50 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, що не заборонена законом. При здійсненні фізичною особою підприємницької діяльності необхідно чітко розмежовувати, в яких відносинах фізична особа виступає як підприємець, а в яких - як звичайна фізична особа, що не є підприємцем. При цьому, слід вказати, що межа між цими двома відносинами є досить невизначеною. Статтею 42 Господарського кодексу України визначено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Аналізуючи вищевказану статтю, можна прийти до висновку, що підприємницька діяльність характеризується певними ознаками, зокрема такими як самостійність, ініціативність, систематичність, власний ризик, та спрямованість на визначений результат - одержання економічних та соціальних результатів та отримання прибутку. Тоді, як згідно статті 24 Цивільного кодексу України людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою. Відповідно до статті 30 Цивільного кодексу України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. На підтвердження зустрічних позовних вимог адвокат відповідача посилався лише на показання свідків. Зокрема, допитаний в судовому засідання свідок [PERSON], який був заступником директора [PERSON] пояснив, що під час зустрічі в м. Олександрія ним, разом зі сторонами по справі, а також [PERSON] складено розписку від 16.06.2012 року, грошові кошти по якій надані для реалізації діяльності по фірмам сторін, товарообігу, а також особистих цілей [PERSON] як фізичної особи. Причиною вищевказаної зустрічі стали грошові питання відносно фірм сторін, проте боргові зобовязання по юридичним особам закриті. Спірна розписка написана [PERSON], проте підписана особисто відповідачем, оскільки останній був після дорожньо-транспортної пригоди. В день складання розписки [PERSON] не передавались кошти в сумі 3031711,00 грн. позивачем. Грошові кошти відповідач разом [PERSON] брали у [PERSON] раніше, суму боргу записували у блокноті. Насправді, [PERSON] винен позивачеві 516000,00 грн., що складає суму боргу між фірмами та відсотки, які останній повинен був сплачувати позивачу за усною домовленістю. Дану суму боргу відповідач повинен повернути позивачеві до кінця 2015 року. Вищевказані показання свідка [PERSON] підтвердив допитаний в судовому засіданні [PERSON], який також пояснив, що [PERSON] отримував від наданих в борг коштів відповідачу відсотки. Свідок [PERSON], допитаний за клопотанням позивача в судовому засіданні пояснив, що йому відомо, що спірна розписка складена приблизно 2-3 роки тому. Особистих відносин в той час зі сторонами він не мав. З [PERSON] зустрічався лише два рази. Перша зустріч відбулася в грудня 2014 року в м. Кіровограді в кафе. Під час зустрічі відповідач зазначив, що триває розгляд справи за його позовами до податкової служби, якою на грошові кошти [PERSON] накладено арешт. Відповідач пообіцяв [PERSON], що після того, як він виграє судові процеси, поверне борг позивачеві. Друга зустріч, метою якої було повернення відповідачем боргу позивачеві, відбулася 23.01.2015 року. [PERSON] погодився повернути [PERSON] борг в сумі 250000,00 грн. одразу, 150000,00 грн. негайно, а останню суму коштів після збирання урожаю. Проте, відповідач зобовязався повернути вищевказані кошти за умови відмови [PERSON] від певного підприємства. Згідно статті 1051 Цивільного кодексу України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Враховуючи вищевказану норму цивільного законодавства, показання свідків судом до уваги не приймаються, оскільки зміст їх показань не має значення для вирішення даного спору так як не впливає на права та обов'язки сторін, при цьому спростовуються іншими матеріалами справи. Посилання адвоката відповідача, що складена розписка від 16.06.2015 року ініційована позивачем в якості способу забезпечення виконання господарських зобовязань, спростовуються наданими позивачем доказами (а.с. 115-176), які вказують, що між сторонами, як субєктами господарської діяльності, відсутні боргові зобовязання. Частина 3 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обовязок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч зазначеним нормам, відповідачем не доведено належним чином, а судом при розгляді справи не встановлено обставин приховання борговою розпискою змісту правочину щодо забезпечення виконання господарських зобовязань, оскільки відповідач не надав будь-які належні та допустимі докази на підтвердження своїх зустрічних вимог, а докази надані позивачем не спростував. З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, позовні вимоги по первісному позову заявлені обґрунтовано і підлягають задоволенню, що в даній справі повністю виключає задоволення зустрічного позову. Витрати по сплаті судового збору розподіляються відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України та покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved