Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнював і доповнював, та в останній редакції уточненого позову зазначив, що 01 травня 2011 року слідчим Довгинцівського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області проти нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України. Підставою для її порушення була заява його дружини [PERSON] про притягнення його до кримінальної відповідальності за зґвалтування їхньої спільної неповнолітньої дочки [PERSON] та насильницького задоволення своїх потреб неприроднім способом. 01 травня 2011 року його було затримано слідчим вказаного РВ у порядку ст. 115 КПК України та поміщено до ІВС, а 04 травня 2011 року за рішенням судді Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Папариги В.А. заарештовано та взято під варту на два місяці, після чого його було направлено до слідчого ізолятора. Надалі кримінальну справу за його обвинуваченням було направлено до слідчого управління КМУ для проведення досудового слідства і лише 20 серпня 2008 року - до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, який 26 березня 2012 року своєю ухвалою повернув справу органу досудового слідства для проведення додаткового розслідування, яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області було залишено без змін, а також залишено без змін обраний у його відношенні запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Надалі, під час проведення досудового розслідування його дії були кваліфіковані ще й за ч. 2 ст. 156 КК України, і кримінальну справу було направлено до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, який 15 вересня 2012 року своєю ухвалою знову повернув справу до органу досудового слідства для проведення додаткового розслідування, яку ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області знову було залишено без змін, а також знову залишено без змін обраний у його відношенні запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 19 листопада 2012 року, після проведення додаткового розслідування, кримінальну справу знову було направлено до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу, який своєю ухвалою від 03.12.2012 року повернув справу прокурору для приведення її до вимог нового кримінального процесуального законодавства, при цьому питання про продовження тримання його під вартою, строк якого закінчився 22 жовтня 2012 року, не вирішувалось, і він продовжував перебувати під вартою. Надалі справу було направлено до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу для розгляду, який своїм вироком від 25.12.2013 року визнав його винним у вчинені злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 КК України та призначив йому покарання, із застосуванням положень ст. 70 КК України, у вигляді 11 років позбавлення волі. Однак 03 квітня 2013 року апеляційний суд Дніпропетровської області скасував указаний вирок та направив кримінальну справу на новий розгляд до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу, змінивши обраний у його відношенні запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання, звільнивши його з-під варти в залі суду. Вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 22.10.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.03.2015 року, його було повністю виправдано, запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання скасовано, а ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року зазначені судові рішення були залишеними без змін. Отже, у зв'язку з незаконними діями органів досудового слідства та суду він незаконно перебував під слідством та судом по обвинуваченню у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 КК України, з 01 травня 2011 року по 21 грудня 2016 року, тобто 66 місяців (1959 днів). Своїм незаконним рішенням і діями органи досудового слідства та суду завдали йому тяжкої моральної шкоди: повністю зруйноване його попереднє життя та його родина, зганьблені його честь, гідність, завдано непоправної психічної шкоди та шкоди його здоров'ю, він повністю втратив власне мале підприємство, не має можливості влаштуватись на роботу, живе за рахунок тимчасових заробітків, тому розмір моральної шкоди повинен складати 759000 грн., проте, хоча саме суд повинен визначити розмір завданої йому моральної шкоди з урахуванням обставин, що заслуговують на увагу, однак у визначеному ним розмірі. У судовому засіданні позивач та його представник уточнений позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини. Представники відповідачів заперечували проти задоволення уточненого позову за підстав недоведення позивачем отримання моральної шкоди взагалі та в такому розмірі зокрема. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Суд, заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Так, обставини незаконного перебування позивача під слідством і судом з 01 травня 2011 року по 21 грудня 2016 року, прийняті сторонами в судовому засіданні без заперечень, підтверджується також матеріалами справи, а саме довідкою по кримінальному провадженню №12013040230000030 від 31.01.2013 року, розпочатого за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 153, ч. 2 ст. 156 КК України та рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.12.2016 року (а.с.113, 114, 119, 120). У ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Згідно ст. 2 цього Закону право на відшкодування шкоди, зокрема, виникає у випадку закриття кримінального правопорушення за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону громадянинові відшкодовується моральна шкода. За змістом ст. 4 цього ж Закону відшкодування шкоди у випадку, передбачену п. 5 ст. 3 провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться в разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Зокрема суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин, та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Підставами відповідальності за шкоду, заподіяну незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду є шкода, незаконні дії (рішення бездіяльність), причинний зв'язок між незаконними діями і шкодою. Наявність вини не вимагається. При наявності заподіяння особі моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах встановлених цивільним законодавством, але не менше одного розміру мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням розумності та справедливості, як того вимагає ст. 23 ЦК України. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом установлено, що позивач перебував під слідством і судом по обвинуваченню у вчиненні злочинів з 01 травня 2011 року по 21 грудня 2016 року (всього 66 місяців). Мінімальний розмір заробітної плати на момент звернення позивача до суду становив 1450 грн. Ураховуючи зазначений розмір мінімальної заробітної плати, час перебування позивача під слідством та судом, який тривав біля 6 років, що, безперечно, негативно відобразилось на його психічному та, у зв'язку з цим, й на фізичному стані, змінило звичайний порядок його життя та потребувало від нього зусиль для його організації, подані докази заподіяння моральної шкоди, які суд уважає належними та допустимими, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд оцінює завдану позивачеві моральну шкоду в розмірі одного мінімального розміру заробітної плати на момент звернення позивача до суду за кожен місяць перебування під слідством і судом, що становить 95700 грн. (1450 грн. х 66 місяців). Щодо вимог про стягнення 2000 грн. у відшкодування витрат, понесених на правову допомогу, то такі витрати не підтверджені належними доказами - відповідною квитанцією, тощо. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, судовий збір слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial