Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, посилаючись на те, що 6.11.2007р. він подарував відповідачці, яка є дочкою його колишньої дружини, належну йому на праві власності квартиру по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові. Після укладення договору дарування, він залишався зареєстрованим у подарованій квартирі, періодично проживав у ній та сплачував за комунальні послуги. В даний час відповідачка поміняла замки на вхідних дверях, не допускає його у квартиру, чинить перешкоди у користуванні житлом. У нього іншого місця проживання немає, оскільки, відповідачка надала йому право на користування спірною квартирою, він має право користуватись житлом,яке є його зареєстрованим місцем проживання. Просить усунути йому перешкоди у користуванні квартирою, яка належить на праві власності [PERSON] шляхом його вселення у квартиру по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали аналогічні пояснення. Крім того, позивач доповнив, що він з 1998р.по 2014р.проживав у м.Рівно у квартирі своєї дружини - матері відповідачки, а відповідачка навчалась та проживала у м.Львові у його квартирі. Після дарування квартири, він оплачував за квартиру до 2011р.,після повноліття відповідачки перераховував їй кошти на оплату за квартиру до 2014 чи 2015р., ночував у спірній квартирі, коли приїжджав у м.Львів. У квартирі по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові він був у червні 2014р., у 2014р.він пішов від дружини та проживав в орендованій квартирі, а потім у квартирі свого товариша у м.Здолбунів. Коли у червні 2014р.прийшов у спірну квартиру, відповідачка влаштувала скандал, вони посварились, його у квартиру не пустили, а згодом змінила замки. 20.02.16р.він хотів потрапити у квартиру, так як немає де проживати, але відповідачка не відчинила двері. Відповідачка подала до суду зустрічний позов про визнання втратившим право користування житлом та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що вона є власником квартири по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові, набула право власності на підставі договору дарування від 6.11.2007р.укладеного між нею та позивачем. [PERSON] залишився зареєстрованим у квартирі, однак з моменту переходу права власності він за адресою реєстрації не проживав, що сам стверджував при поданні позову у 2015р.про визнання недійсним договору дарування та даючи пояснення у суді .Відповідач як колишній власник втративши право власності, втратив і право користування квартирою, а тому відсутні будь-які підстави для його реєстрації та перебування у квартирі. Реєстрація [PERSON], який є їй сторонньою людиною, у спірній квартирі чинить їй перешкоди у користуванні власністю. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом та зняти його з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири. У судовому засіданні представник відповідачки проти первісного позову заперечив, зустрічний підтримав та пояснив, що відповідачка згоду на реєстрацію позивача у спірній квартирі не давала, він був зареєстрований до укладення договору дарування та не знявся з реєстраційного обліку. У звязку з реєстрацією позивача, відповідачка не може розпоряджатись своєю власністю. Позивач не проживав у спірній квартирі, лише у 2016р.приїхав 1 раз і повідомив, що хоче проживати у квартирі. Представник відповідача [PERSON] райадімінстрації в судове засідання не зявився, не повідомив про причини неявки, хоч належно повідомлений про час та місце розгляду справи .За наведених обставин, суд вважає за можливе справу розглядати за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, та справи №465/2160/15ц, суд вважає, що первісний позов не підлягає до задоволення, а зустрічний позов слід задоволити частково. Судом встановлено, що квартира по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові складається з 1 кімнати та кухні з комунальними вигодами, загальною площею 39,1 кв.м. Дана квартира належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 6.11.2007р.,посвідченого 6.11.2007р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №7312,згідно якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові. Право власності за відповідачкою зареєстровано 23.09.2008р.,що вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20332281. Судом встановлено, що [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі з 13.10.2006р. З відповіді Франківського ВП ГУНП у Львівській області від 01.03.16р.№3285/41/01/06-16 вбачається, що звернення [PERSON] про перешкоджання йому у користуванні квартирою по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові перевірено, підстав для внесення відомостей до ЄРДР не має, оскільки, вбачаються цивільно-правові відносини, з [PERSON] проведено профілактично- розяснювальну бесіду щодо недопущення вчинення неправомірних дій при вирішенні спірних житлових питань. З квитанцій на оплату за комунальні послуги вбачається, що такі виписуються на прізвище [PERSON] та у 2006-2009р.р. застосовувалась пільга-інвалід війни, а потім II групи на 1 особу. Згідно довідки ТОВ «Львівбудсервіс» від 11.09.15р.нарахування вартості за комунальні послуги за адресою спірної квартири з січня 2004р.по жовтень 2008р. проводилось на 1 особу, з листопада 2008р.-на двох, з жовтня 2006р.по час видачі довідки при оплаті послуг враховується пільга» інвалід війни 2 групи» на 1 особу. Однак, вказані документи свідчать лише про те, що договір найму укладено на позивача та на відповідачку не переукладався, нарахування за комунальні послуги проводиться з врахуванням кількості зареєстрованих осіб ,однією з яких є позивач. Позивач як на підставу своїх вимог посилається на квитанції про перерахування коштів відповідачці для оплати комунальних платежів, однак із квитанцій Ощадбанку, які містяться в матеріалах справи №465/2160/15ц(а.с.67-79 )не вбачається, на які саме потреби здійснено перекази. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.02.16р.,відмовлено у задоволенні позову [PERSON]П про визнання договору дарування квартири недійсним та у задоволенні зустрічного позову [PERSON]В про визнання [PERSON]П таким, що втратив право на користування житлом (з підстав незаявлення вимог про визнання втратившим право на користування житлом відповідно до ст.405 ЦК України у поєднанні із ст.386, 391 ЦК України), дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.04.16р. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого\~ майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, а саме: відповідно до даної статті члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, виходячи з буквального тлумачення частини 1 статті 405 ЦК України, право членів сімї власника житла на користування цим житлом виникає за наявності водночас таких умов: 1) особа повинна бути членом сімї власника житла; 2) член сімї власника житла повинен проживати разом із ним. Щодо останньої умови, то очевидно, особа повинна проживати разом із власником житла постійно. За відсутності хоча б однієї обставини передбачених даною статтею, право осіб, як членів сімї власника житла на користування цим житлом не виникає у звязку з відсутністю підстав. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме- подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Зазначена норма не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членами його сімї. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник,що має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому рішенню (ст. 386 ч. 2 ЦК України). Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартиру тощо, від будь- яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють заємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Вказане зазначено у правовій позиції, висловленій ВСУ у постанові №6-709цс16 від 16.11.16р. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року ,вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування якої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного суду України „Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України від 12.04.1985 р. за №2, наймач або член його сімї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання\~(повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сімї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо). Оскільки у судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] є власником квартири по вул.кн.Ольги,5к/69 у м.Львові, позивач не був і не є членом сімї [PERSON], ніколи не проживав разом з нею однією сімєю та не вів з нею спільного господарства, так як проживав у м.Рівно, що вбачається із змісту його позовної заяви від 30.03.15р.у справі №465/2160/15ц, суд вважає, що при вирішенні даного спору слід застосовувати положення ст. 383, 391 ЦК України. За наведених обставин позовні вимоги первісного позову до задоволення не підлягають, позовні вимоги за зустрічним слід задоволити частково у частині визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування спірною квартирою. Що стосується позовних вимог зустрічного позову про зняття відповідача з реєстраційного обліку, такі до задоволення не підлягають, як зайво предявлені, оскільки, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням, а тому додаткового вирішення судом не потребують. За наведених обставин вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Outcome: dismissed