Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 180000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач, перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, знаходячись на робочому місці 04 листопада 1995 року отримав ушкодження здоров`я у вигляді ушкодження хребта та множинний перелам ребер. Згідно довідки МСЕК у 1998 році позивачу первинно було встановлено 65% втрати професійної працездатності, а у 1999 році встановлено другу групу інвалідності. При переогляді 12 березня 2003 року позивачу залишено безстроково другу групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності. Таким чином, внаслідок нещасного випадку, позивач змушений тривалий час проходити численні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування, тощо. Оскільки позивачем втрачена професійна працездатність в результаті трудового каліцтва на підприємстві відповідача, тому позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди у визначеному ним розмірі без урахування податку з доходів фізичних осіб, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв`язків, позаяк він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, у нього постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями, він не може повернутись до повноцінного образу життя, відчуває фізичне страждання, біль, має поганий сон на фоні сильних больових відчуттів, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, дратівливість та почуття страху. Представник позивача надала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі, яке суд не приймає до уваги та вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, з урахуванням наданих раніше доказів та відзиву на позовну заяву. Так, у відзиві на позовну заяву, представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, при цьому зазначив, що ДПП «Кривбаспромводопостачання» є неналежним відповідачем та не є стороною даних правовідносин, оскільки п. 3 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції від 23.09.1999 року) встановлено, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, повинна бути виплачена Фондом соціального страхування від нещасних випадків з сьомого місяця після набрання чинності цим Законом і до 01.01.2003 року згідно з графіком, затвердженим Кабінетом Міністрів України та погодженим з профспілковими об`єднаннями. Також, представник відповідача зазначив, що відповідно до Акту №Н-2 Форми Н-1 «Про нещасний випадок» від 14.11.1995 року, вид події визначено - падіння решітки, а відтак, нещасний випадок під час якого було травмовано позивача, стався під час експлуатації джерела підвищеної небезпеки, порушення вимог законодавства про охорону праці з боку позивача. Крім того, представник відповідача не погодився із розміром моральної шкоди, який на його думку є необґрунтовано завищеним. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Так, позивач з 23 травня 1995 року перебував у трудових відносинах з КП «Кривбаспромводопостачання», що підтверджується його трудовою книжкою (а.с.12). 04 листопада 1995 року, під час виконання позивачем трудових обов`язків на посаді муляра з ним стався нещасний випадок. Відповідно до акту №2 про нещасний випадок, який стався із позивачем 04 листопада 1995 року, комісією вказано обставини, за яких стався цей нещасний випадок: 04 листопада 1995 року, за завданням начальника [PERSON] бригада слюсарів виконувала роботу з очищення решіток, встановлених у спеціальному мостовому переході через канал перед насосною станцією. Для маневрування решітками (витяг їх з води та встановлення в робоче положення) використовувався спеціальний кран із захватною балкою, що забезпечував автоматичне зціплення з глибинним затвором при його підйомі і автоматичне розчіплення після посадки в робоче положення. Піднявши з води решітку, забиту сміттям, що пливе каналом, машиніст насосної станції перемістив її до козлового крану з майданчиком-мостиком з якого проводиться очищення решіток. (решітка - вертикальний блок з 2-х решіток. Ширина - 4м., висота - 7м.). Решітка знаходилась у трохи піднятому положенні над рівнем полу та утримувалась автоматичним захватом. При виконанні операції з очистки, за допомогою вил, відбулось самовільне розчіплення захватної балки. Решітка впала на конструкцію козлового крана, травмувавши при цьому [PERSON] . Вид події - падіння решітки. Причини: механічне вироблення захватного пальцю решітки; механічне вироблення в клешнях автоматичного захвату; незадовільна організація робіт (а.с.10-11). Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії позивачу первинно (довідка від 12.02.1998 року) встановлено 65% втрати професійної працездатності та згідно довідки від 12.01.1998 року первинно встановлено другу групу інвалідності. При переогляді позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково (довідка від 12.03.2003 року) та повторно встановлено другу групу інвалідності безстроково (довідка від 12.03.2003 року) (а.с.7,8,9). Внаслідок отриманих травм позивач проходить медичні огляди та обстеження, отримує лікування та відновлювальні процедури, що підтверджується виписками з історії хвороби (а.с.13-18). Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави. Згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п. 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23.09.1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14.10.1992 року №2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, оскільки позивачу первинно висновком МСЕК було встановлено стійку втрату професійної працездатності 12 лютого 1998 року, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому з огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У відповідності до положень п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Згідно ст. 440-1 ЦК Української РСР (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі ст.ст. 3, 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Зазначене узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, №6-188цс14 та №6-207цс14 від 24.12.2014 року. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди дорівнює 30000 грн. Так, судом установлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була завдана шкода, він був травмований внаслідок нещасного випадку, який з ним стався, у результаті чого в подальшому позивач отримав безстроково другу групу інвалідності, утратив працездатність в розмірі 60% безстроково, що на теперішній час позивач не може повернутись до повноцінного життя, відчуває фізичний біль та страждання, змушений проходити реабілітаційні курси, що позивач у зв`язку зі станом свого здоров`я переносить щоденні моральні страждання та переживання. Оскільки позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем, суд приходить до висновку, що саме на ДПП «Кривбаспромводопостачання» покладається обов`язок відшкодувати позивачу завдану трудовим каліцтвом моральну шкоду, правові підстави для стягнення якої визначені статтею 440-1 ЦК УРСР. При цьому, суд не приймає до уваги доводи зазначені у відзиві стосовно того, що ДПП «Кривбаспромводопостачання» є неналежним відповідачем у справі із посиланням на п. 3 прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», оскільки дані положення не підлягають застосуванню до виниклих правовідносин у зв`язку із тим, що стосуються саме виплат заборгованості потерпілим на виробництві. Крім того, суд зазначає, що Акт, складений за фактом настання нещасного випадку з позивачем, підприємством не оскаржувався, відповідач не скористався обов`язком доведення відсутності своєї вини та не надав до суду доказів, які б доводили відсутність вини підприємства. При визначенні розміру відшкодування шкоди, суд враховує роз`яснення, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно чого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Так, вирішуючи питання щодо розміру відшкодування позивачу моральної шкоди, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд враховує характер, обсяг та тривалість моральних страждань позивача, пов`язаних з чисельними медичними оглядами та обстеженнями, проходженням медико-соціальних експертних комісій, необхідності проходити реабілітаційні курси і курси лікування, наявність фізичного болю, що викликає складність при звичайних життєвих умовах, відсутність у позивача можливості реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації, а також призводить до зниження якості життя позивача та зменшення благ, які позивач мав до моменту травмування та втрати професійної працездатності, тому вважає за можливе стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 180000 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положень п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а також у зв`язку із повним задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved