Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом до відповідача в якому посилаючись на те, що відповідач порушив його трудові права не виплативши заробітну плату за березень 2014 року в розмірі 5000 грн. та грошову компенсації за дні невикористаної відпустки в розмірі 10191,78 грн., просив стягнути вказані кошти в судовому порядку. Крім цього вказував на те, що відповідач не видав йому довідку про середню заробітну плату, що потягло за собою неможливість отримання допомоги по безробіттю в розмірі 6300 грн., тому просив зобов'язати відповідача видати йому довідку про середню заробітну плату та стягнути з нього 6300 грн. суми не отриманої допомоги по безробіттю. Також вказував на те, що відповідач здійснюючи відрахування Єдиного соціального внеску, нарахованого на суму його посадового окладу, не в повній мірі сплатив кошти до державного бюджету за січень, березень, травень, листопад 2013 року та за лютий і березень 2014 року, тому просив зобов'язати відповідача здійснити такі відрахування. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлений позов та просили його задовольнити. Зазначили, що позивач не працював на підприємстві в березні 2014 року не зі своєї вини, тому відповідач зобов'язаний сплатити йому заробітну плату в тому розмірі, який він постійно отримував та який становить 5000 грн.. Крім цього зазначали, що позивач постійно отримував заробітну плату в розмірі 5000 грн. на місяць, а після того коли він звернувся до пенсійного фонду для призначення йому пенсії з'ясувалося, що відповідач, за деякі місяці нараховував йому заробітну плату але сплачував відповідні внески до державного бюджету виходячи не з розміру посадового окладу позивача в 5000 грн., а виходячи з іншого, значно меншого розміру. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що позивач в березні 2014 року фактично не працював, не табелювався, тому підстав для стягнення на його користь заробітної плати за березень 2014 року немає. Крім цього відмітив, що ним сплачувалося всі необхідні внески за позивача виходячи із розміру його заробітної плати. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися. Вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, позивач був зарахований на посаду виконроба загально - будівельних робіт в ПрАТ «Пересувна механізована колона - 43» з 23.08.2011 року з окладом 1200 грн. щомісяця, що підтверджується наказом по підприємству №15 від 23.08.2011 року. 31.03.2014 року позивача було звільнено із займаної посади за згодою сторін з 31.03.2014 року, що підтверджується наказом по підприємству №9 від 31.03.2014 року. Позивач стверджує, що в березні 2014 року він заробітної плати в розмірі 5000 грн. не отримував, тому вважає за необхідне стягнути з відповідача дані кошти в судовому порядку. З такою вимогою суд погодитися не може виходячи із наступного. З матеріалів справи та пояснень самого позивача вбачається, що в березні 2014 року позивач на своєму робочому місці не працював та не табелювався. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. З аналізу вищенаведеної статті вбачається, що працівник вправі отримати заробітну плату лише за виконану ним роботу, а не за те, що він числиться на підприємстві. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за березень 2014 року задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача здійснити відрахування Єдиного соціального внеску нарахованого на суму посадового окладу, отриманого в січні, березні, травні та листопаді 2013 року, в лютому та березні 2014 року, суд вважає відмітити наступне. В своїй позовній заяві позивач посилався на те, що він завжди отримував заробітну плату в розмірі 5000 грн. та такий розмір заробітної плати був обумовлений з відповідачем під час прийняття його на посаду. Після звернення позивача до пенсійного фонду йому стало відомо, що в січні та березні 2013 року відповідач не сплачував до державного бюджету соціальний внесок за нього, а в травні, листопаді та лютому 2013 року відповідач сплатив Єдиний соціальний внесок в дохід держави виходячи із значно меншого розміру посадового окладу ніж фактично було виплачено позивачу. На підставі викладеного позивач стверджує, що такими діями відповідач порушив його права. З такими висновками позивача суд погодитися не може виходячи із наступного. Як вбачається із наказу №15 від 23.08.2011 року позивач був зарахований на посаду виконроба загально - будівельних робіт з окладом 1200 грн. на місяць. Згідно штатного розпису відповідача, розмір посадового окладу позивача становить 1200 грн. Судовому засіданні представник відповідача пояснив, що позивачу виплачувалася заробітна плата виходячи із обсягу виконаної позивачем роботи та за наявної можливості у відповідача, що узгоджується з положеннями колективного договору відповідача та нормами чинного законодавства України. З наданого представником відповідача наказу по підприємству №1 від 03.01.2013 року вбачається, що в зв'язку із важкими погодними умовами, відсутності фінансування за виконані роботи та недопущення збитків по підприємства з 03.01.2013 року по 31.03.2013 року всіх працівників відповідача було відправлено у відпустку без збереження заробітної плати.За таких обставин, відповідач і не повинен був нараховувати позивачу заробітну плату та сплачувати соціальні внески за січень та березень 2013 року. Посилання позивача на те, що він фактично в ці періоди працював та отримував заробітну плату належними та допустимими доказами не доведено. Крім цього не знайшли свого підтвердження посилання позивача на те, що він завжди отримував заробітну плату в розмірі 5000 грн., тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині немає. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 6300 грн. суми не отриманої позивачем допомоги по безробіттю, то суд не вбачає підстав для її стягнення з відповідача, оскільки це не передбачено нормами чинного законодавства України та в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач взагалі звертався по таку допомогу і йому було відмовлено, у зв'язку із відсутністю довідки про його середню заробітну плату. Стосовно вимоги позивача про зобов'язання відповідача видати позивачу довідку про його середню заробітну плату, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до п. 22 Постанови КМ України від 26.09.2001 року №1266 «Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням» довідка про середню заробітну плату (дохід) видається роботодавцем за вимогою застрахованої особи або робочих органів виконавчих дирекцій фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування на підставі платіжних відомостей та інших документів про нараховану заробітну плату (дохід). З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача із заявою про видачу йому довідки про його середню заробітну плату, однак така вимога була відповідачем проігнорована, що є порушенням норм чинного законодавства України тому, така вимога позивача підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. В судовому засіданні було встановлено, що дійсно, позивачу не виплачувалася компенсація за дні невикористаної відпустки за весь час його роботи. Разом із цим, позивач просить стягнути з відповідача 10 191,78 грн., розраховуючи розмір такої компенсації виходячи із щомісячної заробітної плати в розмірі 5000 грн. в той час, як матеріали справи містять докази, які свідчать про інший середній розмір заробітної плати, що підтверджується наданою відповідачем довідкою. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку в розмірі 7805, 40 грн. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують. Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial