Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд визнати за ним право власності на автостоянку, загальною площею 224 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 01.07.2013р. між ним та Приватним підприємством «Еталон», в особі директора Уманова З.Р., укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони, шляхом об'єднання їх фінансових, майнових ресурсів, здійснюють спільну господарську діяльність - будівництво автостоянки разом з інженерними мережами та комунікаціями відповідно до проектної документації, на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Після завершення будівництва автостоянки, позивач звернувся до відповідача з пропозицією визначити його право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна відповідно до умов п.п.9.1. 9.2 Договору, за якими відповідачу виділяється частка у розмірі 30% площі об'єкту, а позивачу - 70%. Але, у зв'язку із повним невиконанням відповідачем умов договору, позивач вимагав від відповідача передати йому у власність вищевказаний об'єкт нерухомого майна в цілому, але, через відмову відповідача був змушений звернутися із даним позовом до суду. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що підтримує позов у повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 11.10.2011 року між Дніпродзержинською міською радою та відповідачем - Приватним підприємством «Еталон», в особі директора Уманова З.Р., укладено договір оренди земельної ділянки, за яким ПП «Еталон» отримало у строкове, платне користування земельну ділянку несільськогосподарського призначення, розташовану за адресою: [ADDRESS], для розміщення автостоянки, строком до 30.08.2020 року. 01.07.2013 року між позивачем та Приватним підприємством «Еталон», в особі директора Уманова З.Р., укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони, шляхом об'єднання їх фінансових, майнових ресурсів, дійшли згоди здійснювати спільну господарську діяльність, а саме, згідно п.2.2., здійснити будівництво навісу для розміщення автотранспорту на земельній ділянці разом з інженерними мережами та комунікаціями відповідно до проектної документації, на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.2.7. вищевказаного договору, відповідач взяв на себе зобов'язання передати для забудови земельну ділянку, підготовити проектну документацію, здійснити ввід в експлуатацію об'єкта нерухомого майна та виконати інші обов'язки, передбачені цим договором, а позивач взяв на себе зобов'язання забезпечити фінансування та безпосереднє виконання робіт по будівництву об'єкта в повному обсязі та виконати інші обов'язки, передбачені даним договором. Разом з цим, через невиконання відповідачем умов договору, позивач змушений звертатися до суду, та просити суд захистити його порушене право шляхом визнання за ним права власності на вищевказаний об'єкт нерухомого майна. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно роз'яснень, наданих у п.15 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014р., до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Згідно ст.331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Як вбачається зі змісту вищевказаного Договору, а саме пунктом п.5.1.13 договору визначено прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом Об'єкта, та отримання відповідного сертифіката про його готовність до експлуатації. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, спірний об'єкт нерухомого майна не введено в експлуатацію та не зареєстровано у встановленому ст.182 ЦК України порядку, що свідчить про те, що, вказаний об'єкт нерухомого майна є новоствореним об'єктом нерухомого майна, визнання права власності на який в судовому порядку законом не передбачено. Крім того, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що, матеріали справи не містять передбаченого Законом України № 3038-VI дозвільного документу (статті 35 - 37), який дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі, а також проект (відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI) та будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Зазначені судом обставини дають підстави суду дійти висновку, що, об'єкт нерухомого майна, на який позивач просить визнати право власності, є об'єктом самочинного будівництва. Згідно роз'яснень, наданих у п.9 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» N 6 від 30.03.2012р., при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає способу, визначеному законами України, та, як наслідок, не може бути застосований судом. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд вважає необхідним судові витрати покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed