Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив у зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою умов договору позики, стягнути з неї суму боргу в розмірі 212156,40 грн., 3% річних в розмірі 22389,77 грн., індекс інфляцій в розмірі 152436,93 грн., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 91262,12 грн., судові витрати в розмірі 4782,47 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Вказує, що на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 28.02.2012, в якій визначено строк повернення коштів на першу вимогу, але не пізніше 29.03.2012. Позивач зазначає, що в строк визначений в розписці і на дату подання позову відповідачка кошти не повернула, а тому просить суд позов задовольнити. 09.11.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву, просив суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог. Надав письмові заперечення, та зазначає, що позовні вимоги не обґрунтовані позивачем належними доказами у справі, а тому просив відмовити в задоволенні позову. Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог представник відповідачки вказував на ту обставину, що між відповідачкою та позивачем ніколи не існувало жодних цивільно-правових, господарських, ділових та особистих відносин. Стверджував, що відповідачка не писала позивачу власноручно розписку про отримання від позивача коштів, як і не отримувала суму коштів зазначену в розписці 29.02.2012. До цього ж, представником відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності, виходячи з того, що обчислення перебігу строку за зобов'язанням визначеним розпискою від 28.02.2012, починається 30.03.2012, а тому строк позовної давності сплив 01.04.2015, в той час, як позов до суду було подано 26.10.2015. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Судом встановлено, що 29.02.2012 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики згідно якого [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошову суму 10000 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 28.02.2012, в якій визначено строк повернення коштів на першу вимогу не пізніше 29.03.2012, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 10). Хоча, представник відповідача і стверджує, що наявна в матеріалах справи розписка не підтверджує, що вона написана відповідачкою власноручно і нею від позивача не були отримані кошти, однак суд до таких тверджень ставиться критично з огляду на наступне. Представник відповідача посилається на ту обставину, що відповідачка не писала вказану розписку, а відповідно не отримувала коштів за нею, між нею та позивачем ніколи не існувало ніяких відносин, натомість, існували фінансові відносини між нею та особою, що заззначена в розписці, а саме [PERSON] Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно п.13 Постанови № 5 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів, суд за їх клопотанням зобов'язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів (частина четверта статті 10, стаття 137 ЦПК). У відповідності до п. 17вищезазначеної Постанови Пленуму для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Експертиза повинна бути обов'язково призначена у випадках, передбачених статтею 145 ЦПК. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні судом, на виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України, роз»яснено сторонам право заявити клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи та роз»яснено наслідки відмови від вчинення таких процесуальних дій. Проте, сторони відмовилися від проведення судової почеркознавчої експертизи. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову експертизу в кримінальних та цивільних справах» за №7 від 30.05.1997 року передбачено, що у разі незгоди сторони оплатити вартість експертизи суд розглядає справу на підставі наявних доказів. Враховуючи те, що сторони відмовилися від проведення судової експертизи, суд вважає можливим розглядати справу на підставі наявних доказів у справі. Виходячи з того, що відповідачем, представником відповідача не надано будь -яких доказів на підтвердження та обгрунтування своєї позиції, щодо того, що розписка відповідачкою не писалася, а у суду відсутні можливості це перевірити іншим шляхом ніж призначенням почеркознавчої експертизи, а тому суд приходить до висновку про необгунтованість позиції відповідачки в частині того що нею розниска не писалася.. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як встановлено судом, відповідачка в строк позичені кошти в розмірі 10000,00 доларів США не повернула. Отже, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення суми позики в розмірі 10000,00 доларів США визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Проте, представником відповідача було заявлено про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що обчислення перебігу строку за зобов'язанням визначеним розпискою від 28.02.2012, починається 30.03.2012, а тому строк позовної давності сплив 01.04.2015, в той час, як позов до суду було подано 26.10.2015. Представником позивача, в обгрунтування, на заяву про пропуск строку позовної давності, були надані пояснення, про те, що строк вимоги у розписці визначений як за «першою вимогою», а тому не пропущений. Судом вказані пояснення до уваги не приймаються, оскільки, як вбачається з тексту розписки, відповідачка зобов»язалася повернути кошти по першій вимозі не пізніше 29.03.2012 , тобто останнім днем є 29.03.2012 . Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено представником відповідача у справі є підставою для відмови у задоволенні вказаних позовних вимог, а тому суд приходить до висновку про відмову в позові. Вимоги позивача про стягнення з відповідача % річних в розмірі 22389,77 грн., індекс інфляцій в розмірі 152436,93 грн., проценти за користування грошовими коштами у розмірі 91262,12 грн., також не підлягають задоволенню, так-як вони не сформульовані як самостійні, не містять окремого обґрунтування і доказів, а є правовим наслідком стягнення основного боргу, а тому, за відсутності підстав для такого, не можуть бути задоволені.

Outcome: dismissed