Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує наступним: з 09 грудня 2002 року по 10 жовтня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON]. За час спільного проживання у шлюбі 03 червня 2003 року ними у спільну приватну власність придбано однокімнатну квартиру, що знаходиться [ADDRESS], загальна площа квартири становить 41.0 кв.м. Після розірвання шлюбу він та відповідач є зареєстровані у вищевказаній квартирі, а тому він не втратив право на частку. Позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням провести розподіл нерухомості в рівних частках спільно нажитого майна по ? частині кожному, але було відсутнє взаєморозуміння і бажання відповідача. Одночасно по документах БТІ, які надано на квартиру № 16, житловий будинок 81 по вул. Замостянська в місті Ямпіль, Вінницької області вбачається, що в 2017 році він зробив розбудову сараю, літера З і побудував даний сарай із блоків, хоча раніше він був деревяний. Враховуючи вищевикладені обставини він змушений звернутись до суду із даним позовом та просить визнати за ним право власності на ? частку майна як спільно нажитого у шлюбі на квартиру з надвірними будівлями за № 16 домоволодіння № 81 по вул. Замостянська у місті Ямпіль, Вінницької області. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що спірна квартира була придбана в період шлюбу за кошти матері [PERSON], а ремонт в квартирі вони робили спільними зусиллями. Зазначає, що квартира була придбана через один рік після реєстрації шлюбу. На сьогоднішній день він інколи зявляється в квартирі, там знаходяться його речі та він здійснює за нею догляд. Вважає, що строки позовної давності ним не пропущені, оскільки він з моменту купівлі квартири там зареєстрований та інколи проживає, робив переобладнання сараю та гаражу, які відносяться до спірної квартири. Про договір купівлі продажу квартири він знав з моменту його укладення та знав, що квартира була оформлена на [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав та просив суд задоволити їх в повному обсязі. Просить суд врахувати те, що [PERSON] з час придбання спірної квартири зареєстрований в ній та періодично там зявляється. Зазначає, що відповідач проживає у квартирі своєї матері. Вказує, що кошти за які була придбана квартира [ADDRESS] були сімейними, які залишились після весілля, а не матері відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що квартира по вул. Замостянська,81 в місті Ямпіль, Вінницької області була придбана за кошти її матері в період шлюбу із позивачем. Запевняє суд, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі та його речі в ній відсутні. Вказує, що спірна квартира пустує. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечує проти задоволення позовних вимог. Просить суд застосувати пропуск строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Із показів свідка [PERSON] в судовому засіданні було встановлено, що вона є матірю [PERSON]. Зазначила, що після того як її донька вийшла заміж, вона поїхала на заробітки, щоб купити своїй дочці квартиру. Кошти на придбання квартири по вул. Замостянська,81 в місті Ямпіль, Вінницької області та ремонт були її. Вказує, що [PERSON] знав про те, що квартира була придбана для її доньки [PERSON]. Із показів свідка [PERSON] в судовому засіданні було встановлено, що вона є сусідкою сторін. Вказала, що з червня 2013 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає. Знає, що вищевказана квартира була придбана за кошти матері [PERSON] в період коли позивач та відповідач перебували у шлюбі. Із показів свідка [PERSON] було встановлено, що [PERSON] біля двох років постійно проживає у квартирі теперішньої дружини по вул. Генерала Кульчицького в місті Ямпіль, Вінницької області. Із показів свідка [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з часу розірвання шлюбу проживає із матірю. Дослідивши матеріали справи суд встановив,що[PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 грудня 2002 року. Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2013 року, яке вступило в законну силу 21 жовтня 2013 року шлюб між[PERSON] та [PERSON] було розірвано ( а.с.7-8). Із копії договору купівлі-продажу квартири від 03 червня 2003 року встановлено, що (покупець) [PERSON] купила квартиру, що знаходиться по вул. (колишня Ворошилова) Замостянська[ADDRESS] в місті Ямпіль, Вінницької області, загальна площа квартири становить 41.0 кв.м.(а.с.9). Із копії технічного паспорта від 18 липня 2017 року на квартиру [ADDRESS] (колишня Ворошилова) в місті Ямпіль, Вінницької області встановлено, що [PERSON] був замовником технічної інвентаризації(а.с.10-12). Із довідки виданої комунальним підприємством Ямпільським районним бюро технічної інвентаризації №289 від 20 липня 2017 року встановлено, що 1/8 частина сараю прибудови літера «З1», що рахується за квартирою №16 по вул. Замостянська, буд.81 в місті Ямпіль, Вінницької області побудований з блоків. Згідно архівних матеріалів даний сарай до 2017 року був деревяний(а.с.13). Із ухвали про відкриття провадження від 23 травня 2017 року та із позовної заяви від 16 травня 2017 року встановлено, що [PERSON] звертався до [PERSON] із позовом про поділ майна подружжя (а.с.33). Із ухвали Ямпільського районного суду Вінницької області по справі № 153/569/17 від 11 липня 2017 року встановлено, що [PERSON] надав суду письмову заяву про залишення позовної заяви без розгляду у звязку із вирішенням спору(а.с.40). Положеннями\~ст.129 Конституції України,\~ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Предметом доказування під час судового розгляду, згідно з ч.1\~ст.179 ЦПК, є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року (справа №6-399 цс17 про поділ спільного сумісного майна подружжя): належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] не довів суду факт придбання квартири за спільні кошти та працю подружжя. При цьому в судовому засіданні із показів свідків було встановлено, що джерелом набуття квартири[ADDRESS] були кошти матері [PERSON], тому спірна квартира у розумінні ст. 60 СК України не має статусу спільної сумісної власності подружжя ( позивача та відповідача). Аналізуючи положення\~статті 71 СК України\~можна прийти до висновку, що до суду для вирішення спору може звернутись колишні чоловік та дружина у випадку, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не вживав будь-яких заходів для можливості поділу майна подружжя. А тому суд вважає, що на даний час відсутні підстави для поділу майна подружжя в судовому порядку. Частина 1\~статті 72 СК України\~визначає, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2\~ст.72 СК України). Як вбачається з матеріалів справи 10 жовтня 2013 року рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Рішення набрало законної сили 21 жовтня 2013 року, тобто останні день звернення до суду із позовом про поділ майна подружжя у позивача слив 21 жовтня 2016 року. Крім того, представник відповідача в судовому засіданні наполягав на застосуванні судом позовної давності, яку позивач пропустив без поважних підстав. Зі змісту рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 10 жовтня 2013 року позивач [PERSON] був присутнім у судовому засіданні за позовом про розірванню шлюбу в якості відповідача, позовні вимоги визнав та не заперечував в їх задоволенні і того ж дня він дізнався про розірвання шлюбу між ним та [PERSON]. Вперше позивач звернувся до суду 16 травня 2017 року з позовом про поділ майна, а 11 липня 2017 року позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду у звязку із відмовою позивача від позову. Вдруге позивач звернувся до суду 31 липня 2017 року із аналогічним предметом та підставою позову, порушивши трирічний строк звернення до суду. Позивач з заявами про поновлення строку позовної давності не звертався і доказів поважності його пропуску суду не надав. Позивач вважає, що строки позовної давності ним не пропущені, оскільки він зареєстрований та продовжує проживати у спірній квартирі, зробив ремонт сараю, а тому це свідчить про те, що належне йому майно він не залишив. Однак в судовому засіданні факт проживання позивача у спірній квартирі був спростований показами свідків, а саме було встановлено, що [PERSON] з червня 2013 року по даний час там не проживає. Що стосується перебудови 1/8 частина сараю, що рахується за квартирою №16 по вул. Замостянська, буд.81 в місті Ямпіль, Вінницької області, то позивачем не було доведено, що саме він зробив перебудову деревяного сараю та в який період часу. Як передачено ч.4\~ст.267 ЦК України\~\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до Постанови ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі за № 6-2469цс16 - порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. \~Аналізуючи докази, в їх сукупності, суд беручи до уваги презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, приходить до висновку, що позивач знав про наявність спірної квартири з моменту її придбання та до 21 жовтня 2016 року мав можливість звернутись до суду із позовом про поділ майна подружжя, однак цього не зробив. При цьому [PERSON] не ставить питання про поновлення пропущеного строку та не довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, тому підстави для задоволення позову відсутні. Згідно ч.1 ст.\~88 ЦПК України\~при відмові у задоволенні позову в повному обсязі, сума судового збору з відповідача на користь позивача не підлягає стягненню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed