Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом та просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме, житловим будинком з господарчими побудовами № 2 «а», що по вул. Степовій в с. Широке Криворізького району Дніпропетровської області; усунути перешкоди у здійсненні ним права володіння та користування належним йому будинком за вищевказаною адресою, шляхом виселення [PERSON] та вселення його до цього ж будинку. Також просив стягнути з відповідача на свою користь судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1280,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що згідно з договором купівлі-продажу від 16.03.2017, він придбав у [PERSON] житловий будинок з господарчими побудовами, що за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Широке, вул. Степова, 2 «а». За умовами договору продавець та проживаючі особи повинні знятися з реєстраційного обліку на протязі десяти днів з моменту його підписання та нотаріального посвідчення. Однак по цей час відповідач, [PERSON], яка є матірю попереднього власника домоволодіння, [PERSON], зареєстрована та проживає у вказаному будинку та добровільно виселятися та зніматися з реєстраційного обліку не бажає. Ці обставини не дають позивачу можливості володіти та користуватися своєю власністю, що порушує його права. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017, яка набрала чинності 15.12.2017), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач [PERSON] та його представник, [PERSON], у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. У своїх поясненнях посилалися на обставини, викладені в позові. Відповідач [PERSON] та її представник, [PERSON], до суду не зявилися, повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи з поважних причин не надали. У попередніх судових засіданнях, будучи присутніми, відповідач та її представник позовні вимоги не визнали, надали заперечення на позовну заяву (а.с.52-55), в обґрунтування яких вказували, що фактично договір купівлі-продажу від 16.03.2017 є недійсним, оскільки право власності у [PERSON] на спірне домоволодіння виникло не на законних підставах. Крім того, зазначали, що відповідач не має іншого житла, окрім місця реєстрації та проживати їй ніде, про що було добре відомо позивачу. Однак останній, знаючи це, придбав будинок, чим порушив право відповідача на житло. Треті особи: Широківська сільська рада Криворізького району Дніпропетровської області та Головне управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області, участь своїх представників у судовому засіданні не забезпечили, повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення судового засідання з поважних причин та пояснень по суті позовних вимог не надали. Від Широківської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечували (а.с.129). Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо законом або договором не визначено ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не зобовязаний збирати докази. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], 16.03.2017 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області, [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1355, відомості про що внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16.03.2017 № 19463805 (а.с.9-11), придбав у [PERSON], серед іншого, житловий будинок з господарчими побудовами, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Широке, вул. Степова, 2 «а», який належав останньому на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 05.12.2016 Шостою криворізькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за № 1-2311. Відповідно до п. 5 зазначеного договору, продавець зобовязується зняти з реєстрації (виписати) з адреси цієї нерухомості всіх без винятку осіб, що зареєстровані в ній протягом 10-ти днів з моменту підписання та нотаріального посвідчення цього договору (а.с.9 зворот). Як встановлено судом, позивач належним чином виконав всі узгоджені стороною за договором купівлі-продажу істотні умови і свої зобовязання, в тому числі і щодо повної оплати продавцю [PERSON] узгодженої вартості домоволодіння. Згідно з ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Судом встановлено, що нотаріально посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.03.2017 договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими побудовами, що за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Широке, вул. Степова, 2 «а», загальною площею 48,1 кв.м, житловою площею 13,4 кв. м, є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. Однак, як встановлено в судовому засіданні, позивач не може вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, у звязку з перешкодами, які створені в результаті протиправних дій відповідача [PERSON], оскільки остання проживає у вказаному житловому будинку без правових підстав, користується ним та добровільно звільняти не збирається. Жодних документів, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником домоволодіння [PERSON], або з позивачем [PERSON], який є його власником на даний час, у відповідача немає, що суперечить вимогам ст. 398 ЦК України, у якій передбачено, що право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на\~інших підставах, встановлених законом. Так, відповідно до даних з адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Дніпропетровській області, відповідач [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [INFO] «а», з 15.03.2013 (а.с.22). Крім того, як стверджували сторони у судовому засіданні, відповідач на даний час продовжує проживати житловому будинку за цією адресою. Оскільки вказані обставини визнаються учасниками справи, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Таким чином, надані позивачем до суду і звірені з оригіналами правовстановлюючі та реєстраційні документи, що засвідчують набуття права власності на житловий будинок з господарчими побудовами, підтверджують той факт, що [PERSON] є єдиним законним власником даного обєкту нерухомості. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Статтею ст. 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Також, у частині 3 статті 98 ЖК України встановлено, що тимчасові жильці зобовязані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Тобто, положення статей 98, 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Право відповідача, яка не є власником спірного житлового будинку, на користування ним, були похідними від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача. Оскільки позивач є новим власником житлового будинку, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а остання вселилася та проживає у будинку зі згоди колишнього власника, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню в частині виселення відповідача з житлового будинку що за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Широке, вул. Степова, 2 «а», без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням,\~про виселення, про визнання особи безвісно, відсутньою або оголошення її померлою Вимога позивача стосовно його вселення до вказаного житлового будинку, до задоволення не підлягає, оскільки, як вже зазначалося судом, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому, зважаючи на те, що позовні вимоги задоволено частково, з відповідача та користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Outcome: partial