Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу, посилаючись на те, що 11 грудня 2014 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 10000,00 гривень. Відповідно до умов договору строк повернення був визначений 18 грудня 2014 року. Однак, на момент подачі позовної заяви до суду сума позики не повернута. На сьогодні договір позики є чинним, а його умови обовязковими для виконання сторонами. У звязку із викладеним, позивач просить суд стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 10000,00 гривень, три відсотки річних у розмірі 119,18 гривень та суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів, у розмірі 3712,97 гривень. Позивач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не зявився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11 грудня 2014 року [PERSON] отримала від [PERSON] позику в розмірі 10000,00 гривень, про що власноруч написала розписку, та зобовязалася повернути її у строк до 18 грудня 2014 року (а.с.4). Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] позику в розмірі 10000,00 гривень. З урахуванням визначеного у розписці строку виконання договірних зобовязань, строк повернення грошових коштів, отриманих [PERSON] від [PERSON], наступив, однак відповідач свої договірні зобовязання не виконав, суму позики позивачу не повернув. Отже, відповідач [PERSON] має перед позивачем основний борг у розмірі 10000,00 гривень. За розрахунком, зробленим позивачем, три проценти річних за користування коштами у період з 19.12.2014 року по 12.05.2015 року (час звернення до суду) складають 119,18 гривень, а втрати від інфляційних процесів у період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року 3712,97 гривень. Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 Цивільного кодексу України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України. Таким чином з урахуванням строку повернення позики, визначеного у розписці, 18 грудня 2014 року, часу звернення за захистом до суду, та суми основного боргу 10000,00 гривень, суд вважає надані позивачем розрахунки трьох відсотків річних та втрат від інфляційних процесів достовірними та достатніми, і вбачає, що в розумінні ст.625 Цивільного кодексу України з відповідача на користь позивача повинні бути стягнуті три проценти річних за користування коштами у період з 19.12.2014 року по 12.05.2015 року, які складають 119,18 гривень, та втрати від інфляційних процесів у період з 01.01.2015 року по 30.04.2015 року, які складають 3712,97 гривень. У звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved