Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя в якому просив: поділити спільне майно подружжя, а саме: визнати за позивачем [PERSON] - право власності на ? частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», тип седан, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]; визнати за відповідачем [PERSON] - право власності на ? частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», тип седан, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]. А також зобов»язати відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні і розпорядженні вказаним легковим автомобілем та передати другий комплект ключів від автомобіля, встановити наступний порядок користування вказаним транспортним засобом: з понеділка по середу кожного тижня - користується позивач, а з четверга по суботу - відповідач, у неділю - у спільному користуванні. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що тим, що за період перебування сторін у у зареєстрованому шлюбі ними було набуто у спільну власність рухоме майно, а саме - автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», тип седан, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Однак, оскільки сторони після розірвання шлюбу не могли домовитися щодо спільного розподілу і користуванням вказаним майном, а також зважаючи на те, що відповідач забрала ключі від автомобіля та фактично його забрала і наразі позивачу невідомо місцезнаходження вказаного майна, [PERSON] звернувся до суду за захистом своїх порушених прав. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за своєї відсутності не подала, свого представника в судове засідання не направила. З урахуванням думки позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи у відсутності відповідача, суд вважає можливим розглядати справу у його відсутність на підставі ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні достовірно встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 липня 2006 року, про що свідчать Свідоцтво про одруження Серії [NUMBER], а згідно копії рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 квітня 2014року шлюб сторін розірвано (а.с. 12, 14). При цьому, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу: [NUMBER] позивачем було придбано автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», тип седан, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER] та зареєстровано право власності на нього (а.с. 13). Виходячи з наведеного, оскільки вказаний транспортний засіб було придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, суд прийшов до висновку, що вищезазначене рухоме майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки право власності на неї одним із подружжя набуто під час шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Частиною 1 ст. 69 СК України регламентовано, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Разом з тим, відповідно до положень ч.ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України (надалі - ЦК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, за відсутності вказаної згоди одного з подружжя присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд вважає за необхідне провести поділ спільного майна подружжя шляхом визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишити майно у їх спільній частковій власності. Виходячи із вищенаведеного, суд прийшов до висновку про задоволенні позовних вимог в частині поділу спільного майно подружжя в обраний позивачем спосіб: визнати за позивачем [PERSON] - право власності на ? частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», тип седан, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]; визнати за відповідачем [PERSON] - право власності на ?? частину автомобіля марки «Mitsubishi Lancer», тип седан, 2007 року випуску, зеленого кольору, номер кузову [NUMBER], державний номер [NUMBER]. У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки суду не було надано стороною позивача жодного належного і допустимого доказу щодо чинення перешкод відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] у користуванні спільним автомобілем та тому, що саме відповідач забрала всі комплекти ключів від нього та не надано доказів того, що зазначений автомобіль на час розгляду справи взагалі перебуває у фактичному володінні відповідача, тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог. А оскільки не знайшла свого підтвердження позовна вимога про усунення перешкод у користуванні і розпорядженні майно, від сутні підстави для задоволення і похідних вимог про встановлення запропонованого в позові порядку користування вказаним легковим автомобілем. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд також присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1162,80 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду, виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. На підставі викладеного і

Outcome: partial