Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 02 листопада 1951 р. у між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу домоволодіння, яке знаходилося за адресою: [ADDRESS]. Згідно вищевказаного договору, [PERSON] продав, а [PERSON] купив зазначене домоволодіння. В подальшому змінилася адреса вказаного домоволодіння на: [ADDRESS], про що 21 вересня 1960 року зроблена відмітка на договорі купівлі - продажу. В свою чергу, 26 грудня 1964 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі - продажу домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив вказане у договорі домоволодіння. [INFO] р. [PERSON] помер і після його смерті в зазначеному домоволодінні залишилась проживати його дружина - [PERSON]. Проте, у зв'язку з похилим віком у неї було слабке здоров'я, вона не могла себе самостійно обслуговувати та вести домашнє господарство, а оскільки позивач був її сусідом, то взявся допомагати [PERSON] в обслуговуванні та веденні домашнього господарства, починаючи з 1989 року та до самої її смерті. Як зазначається позивачем при зверненні до суду 12 листопада 2002 р. він був зареєстрований у домоволодінні, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та вже самостійно доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт. На переконання позивача за ним слід визнати право власності за набувальною давністю на домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України, оскільки він 12 листопада 2002 р. був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та з цього часу добросовісно і безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, оскільки завжди проживає там. Таким чином, виходячи зі змісту ч. 1 ст. 344 ЦК України, оскільки позивач добросовісно заволодів і продовжую відкрито та безперервно володіти та користуватись домоволодінням, яке заходиться за адресою: [ADDRESS] вже на протязі майже дванадцяти років, він має право на визнання за ним права власності на домоволодіння за набувальною давністю, яке заходиться за адресою: [ADDRESS], а саме: літ. А-1 (будинок), літ. Б (сарай), літ. В (вбиральня), літ. Г (погріб з шійкою), № 1 (споруди). У судовому засіданні представник позивача за довіреністю вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила суд повністю відмовити в задоволенні позову. Заслухав пояснення представників позивача та відповідача, та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Нерухоме майно, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, може стати предметом набуття за давністю, якщо таке майно існує, та воно є чужим, володіння має бути добросовісним (тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю). Утім, суд в цій справі не має змоги встановити дані факти через ненадання позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги позову. За ст. 397 ЦК України фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 ЦК України). Утім, із закону випливає, що володіння позивачем зазначеним вище домоволодінням не є правомірним: позивач звернувся до суду із позовом, посилаючись на те, що його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS], тому, на його думку, володіння домоволодінням є правомірним. Утім, відповідно до відмітки про реєстрацію місця проживання у паспорті гр. України [PERSON] (а.с. 15 звор.) його місце проживання було зареєстровано за зазначеною вище адресою лише 12.11.2002 р., тобто через 8 років після смерті останнього власника домоволодіння - [PERSON] (а.с. 17), через що реєстрація місця проживання особи була проведена з порушенням вимог закону та доводи позивача в цій частині не можна вважати слушними. Разом з тим, щодо посилання позивача на те, що він був сусідом померлої [PERSON], через що взявся допомагати [PERSON] в обслуговуванні та веденні домашнього господарства, починаючи з 1989 р., то дані посилання спростовуються матеріалами цивільної справи (а.с. 15 звор.): до реєстрації місця проживання по [ADDRESS], місце проживання позивача з 11.10.1982 р. було зареєстровано у [ADDRESS]. Доказів на підтвердження реєстрації в установленому законом порядку перебування позивача за адресою, сусідньою домоволодінню по [ADDRESS], суду не надано. В той же час нічим не підтверджуються посилання позивача на те, що він доглядає за будинком та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт, фактично користується ним тощо (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України), через що у сукупності з вищенаведеним підстави для задоволення позову відсутні. Судові витрати віднести на рахунок позивача (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed