Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить: виділити йому у власність у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] : в житловому будинку літ. «А» - приміщення: 1-1 (житлове) пл. 11,4 кв.м, 2-2 (житлове) пл. 5,5 кв.м, частину приміщення 2-3 (житлове) пл. 3,1 кв.м., внутрішніми розмірами 1,57х1,98 м, І (сені) пл. 2,2 кв.м, навес літ. «Ж», Ѕ частина приміщення ІІІ-а в літній кухні літ. «В» розмірами 1,34х0,99; Ѕ частина приміщення ІV-а (кухня) пл. 1,5 кв.м, внутрішніми розмірами 1,98х2,28 м, а приміщення І-а (сені) пл. 20 кв.м, ІІ-а (котельна) пл. 2,7 кв.м загального користування з [PERSON] , а ворота № 1 загального користування між всіма співвласниками; що складає 27/100 частин від загального домоволодіння; в житловому будинку літ «Б» - приміщення 1-1 (житлова) пл. 9,3 кв.м розміром 2,84х3,28 м; приміщення ІІ (сені) пл. 9,5 кв.м; ІІІ (санвузол) пл. 3,2 кв.м; сарай літ. «Д», Ѕ частина сараю літ. «Е» зовнішнім розміром 2,20х2,25 м, а Ѕ частина сараю літ. «Е» з туалетом всередині сараю загального користування для всіх співвласників; що складає 22/100 частини від загального домоволодіння. Позовна заява мотивована наступним. Позивач є власником Ѕ частини домоволодіння, згідно договору купівлі-продажу від 02.12.1998 року. Реальний розподіл домоволодіння між іншими співвласниками відбувся згідно рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.04.1998 року. Відповідно до висновку експертизи, в цій справі, позивачу має бути виділено в натурі частину домоволодіння, оскільки попередній власник не зареєстрував відповідним чином право власності за рішенням суду, а позивач не має можливості це зробити. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про час та дату розгляду справи повідомлялись. Представник позивача подала заяву про проведення розгляду у її відсутності, позов просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та дату розгляду справи повідомлявся. Надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає. Дослідивши матеріали справи, матеріали справи № 2-415/98, матеріали інвентарної справи, судом встановлено наступне. [PERSON] придбав у [PERSON] Ѕ частину домоволодіння з надвірними будівлями, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з договору купівлі-продажу від 02.12.1998 року за № 4599, який зареєстрований на товарній біржі Ізумруд. Відповідно до відмітки на договорі, право власності зареєстроване БТІ за № 4931, книга № 18. В провадженні Дніпровського районного суду м. Херсона перебувала цивільна справа № 2-415/98 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про реальний розподіл домоволодіння. Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.04.1998 року виділено у власність [PERSON] у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] : в житловому будинку літ. «А» - приміщення: 1-1 (житлове) пл. 11,4 кв.м, 2-2 (житлове) пл. 5,5 кв.м, частину приміщення 2-3 (житлове) пл. 3,1 кв.м., внутрішніми розмірами 1,57х1,98 кв.м, І (сені) пл. 2,2 кв.м, навіс літ. «Ж», Ѕ частина приміщення ІІІ-а в літній кухні літ. «В» розмірами 1,34х0,99; Ѕ частина приміщення ІV-а (кухня) пл. 1,5 кв.м, внутрішніми розмірами 1,98х2,28 м, а приміщення І-а (сені) пл. 20 кв.м, ІІ-а (котельна) пл. 2,7 кв.м загального користування з [PERSON] , а ворота № 1 загального користування між всіма співвласниками; що складає 27/100 частин від загального домоволодіння; в житловому будинку літ «Б» - приміщення 1-1 (житлова) пл. 9,3 кв.м розміром 2,84х3,28 м; приміщення ІІ (сені) пл. 9,5 кв.м; ІІІ (санвузол) пл. 3,2 кв.м; сарай літ. «Д», Ѕ частина сараю літ. «Е» зовнішнім розміром 2,20х2,25 м, а Ѕ частина сараю літ. «Е» з туалетом всередині сараю загального користування для всіх співвласників; що складає 22/100 частини від загального домоволодіння. Вирішено питання про компенсацію. Інші частини домоволодіння виділено у власність [PERSON] та [PERSON] . Згідно із копією акту від травня 1998 року, що міститься в матеріалах справи № 2-415/98, судове рішення від 13.04.1998 року виконане. Розподіл домоволодіння відбувся на підставі висновку експертизи, що міститься в матеріалах справи № 2-415/98 а.с. 24-36, який складено 17.02.1998 року. Таким чином встановлено, що між співвласниками домоволодіння [ADDRESS] відбувся реальний виділ домоволодіння, на підставі висновку від 17.02.1998 року. Так, співвласник [PERSON] , із часткою 49/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , які виділені йому за даним судовим рішенням, уклав договір з [PERSON] про продаж частини домоволодіння, при укладенні якого, ним не було оформлено право власності за судовим рішенням. Наведене не дає можливості позивачу розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до відомостей Комунального підприємства «Херсонське бюро технічної інвентаризації» Херсонської обласної ради від 16.09.2020 року, станом на 31.12.2012 року, згідно матеріалів інвентарної справи, власниками домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , є: 23/100 частини- [PERSON] , на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.04.1998 року (справа № 2-415/98); 28/100 частини- [PERSON] , на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.04.1998 року (справа № 2-415/98); 49/100 частин [PERSON] [PERSON] є спадкоємцем 23/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про право спадщини за законом від 25.03.2011 року (наявне в матеріалах інвентарної справи а.і.с. 144). Згідно зі\~ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року\~встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК\~України\~(2004 року)\~Цивільний кодекс України\~застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами\~ЦК УРСР. Згідно зі\~ст.153 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно\~ст.241 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Згідно\~ст.242 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін. Відповідно до\~ст.224 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до\~ст.227 ЦК УРСР 1963 року, що діяв на час укладення договору купівлі-продажу, договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2\~ст.48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2\~ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Зі змісту договору купівлі-продажу частини будинку № 4599 від 02.12.1998 року вбачається, що даний договір укладений у відповідності до вимог\~ст.15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог\~ст.227 ЦК України\~підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до\~ст.15 Закону України «Про товарну біржу»\~в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. До 01.01.2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Отримавши державну реєстрацію в Херсонському міському бюро технічної інвентаризації права власності на частину домоволодіння за позивачем, держава цим самим визнала право власності позивача на частину спірного будинку, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Відповідно до ч.1ст.364\~ЦК України\~співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку встановленому\~статтею 364 ЦК України. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку\~статті 364 ЦК України\~право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні\~статті 181 цього Кодексу. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією. Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 дійшов висновок, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній сумісній(частковій) власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Крім того, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року справі № 6-1443цс16 дійшов висновку, що «виходячи з аналізу змісту норм статей\~183,\~358,\~364 ЦК України\~можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно». Відповідно до ч. 1\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.4\~ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи факт виділу частин домоволодіння за співвласниками рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.04.1998 року, на підставі висновку експертизи від 17.02.1998 року, факт не проведення реєстрації права власності, минулим власником, 49/100 частин домоволодіння, факт неможливості реалізувати в повній мірі право власності [PERSON] , суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, та обраний спосіб захисту відновить порушене право позивача. У зв`язку із чим, позовні вимоги підлягають задоволенню, враховуючи висновок експертизи та обставини, встановлені рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 13.04.1998 року

Outcome: approved