Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні [PERSON] земельною ділянкою, площею 0,0097 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом знесення [PERSON] металевого паркану, та визначення порядку користування земельною ділянкою, відповідно до якого [PERSON] має переважне право користування земельною ділянкою, площею 0,0097 га, що розташована за цією ж адресою, пропорційно розміру його частки у спільній частковій власності на будинок. Позивач посилається на те, що у його фактичному користуванні знаходилось 14/40 частин будинку [ADDRESS], тому його частина земельної ділянки була площею 0,0474 га. 28 квітня 2000 року рішенням Одеської міської ради [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0377 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач стверджує, що, оскільки йому було передано земельну ділянку, площею 0,0377 га, замість належної 0,0474 га, він погодився з [PERSON], що вона не буде перешкоджати йому у користуванні залишком земельною ділянкою. Позивач посилається, що надалі [PERSON] безпідставно отримала у власність за державним актом земельну ділянку, площею 0,0097 га., возвела на межі металевий паркан та заважає користуватися йому земельною ділянкою, не зважаючи на домовленість між ними на протязі 13 років. Відповідач заперечила проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, оскільки отримала державний акт на земельну ділянку, площею 0,0683 га, за адресою: [ADDRESS], до набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку, площею 0,0377 га, за тією ж адресою. Ніякою усної домовленості між ними не було, вона користується та збудувала паркан на своїй ділянці. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, заперечень проти позову не надавав. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. У судовому засіданні встановлено, що, згідно з договором купівлі-продажу від 15 грудня 1999 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купив 14/40 частин житлового будинку під [ADDRESS]. 25 липня 2001 року [PERSON] отримав державний акт серії ІІІ-ОД за № 019988 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0377 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що 01 серпня 1997 року, [PERSON] надала заяву до виконавчого комітету, за якою вона претензій до [PERSON] з питань суміжного землекористування за адресою: [ADDRESS], не має. 26 січня 1998 року [PERSON] отримала державний акт серії ІІ-ОД за № 033151 на право власності на земельну ділянку, площею 0,0683 га, за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження свої майном. Позивач не довів, що у нього на праві власності або користуванні перебуває земельна ділянка, площею 0,0097 га, про усунення перешкод якою у користуванні він просить. Також не знайшло свого підтвердження посилання позивача, що між ним та [PERSON] була усна домовленість на користування земельною ділянкою, на яку згодом [PERSON] отримала право власності. Судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,0683 га, за адресою: [ADDRESS], за згодою колишнього власника сусіднього будинку [PERSON], з якою між ними було встановлено право користування спірною земельною ділянкою. Посилання позивача на визначення порядку користування спірною земельною ділянкою не знайшли свого підтвердження, оскільки позивач і відповідач отримали право власності на земельні ділянки на підставі рішень органу місцевого самоврядування. Вказані державні акти на право власності за [PERSON] та [PERSON] є чинними, доказів про їх оскарження та скасування суду не надано. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього право чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку, встановлених законом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed