Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 11830,14 грн. та моральної шкоди в розмірі 1000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 05.01.2011 року він працював в ПАТ «Азовзагальмаш» водієм автотранспортних засобів, а 28.11.2014 року був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, при цьому роботодавець при звільненні не провів повний розрахунок з ним, чим, зокрема, завдав моральної шкоди, оскільки він втратив нормальні життєві зв'язки, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Остаточний розрахунок з ним був проведений лише 04.06.2015 р., тобто затримка складає 126 робочих днів, а його середньоденна заробітна плата дорівнює 93,89 грн. Позивач у судовому засіданні не був присутнім, від нього надійшла заява про підтримання позовних вимог і розгляд справи без його участі, також не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії трудової книжки судом встановлено, що [PERSON] з 05.01.2011 року працював в ПАТ «Азовзагальмаш» водієм автотранспортних засобів, а 28.11.2014 року був звільнений за п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно банківської виписки від 28.08.2015 р. позивачу лише 29.01 та 04.06.2015 р. була виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 7870,15 грн. та 540,77 грн. відповідно. З огляду на викладене суд вважає, що оскільки відповідачем була нарахована, але вчасно не виплачена заробітна плата, то це є порушенням трудових прав працівника, що потягло за собою спричинення моральної шкоди. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За п.8 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання своєчасного повного розрахунку, чим спричинив йому моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми та строку невиплати позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст.23 ЦК України, задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Стосовно інших позовних вимог суд зазначає, що згідно із ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. Зі справи вбачається, що в день звільнення 28.11.2014 р. [PERSON] не працював, що підтверджується табелем обліку робочого часу, з вимогою про проведення з ним повного розрахунку до ПАТ «Азовзагальмаш» до 04.06.2015 р. не звертався, а тому підстав для задоволення позовних вимог в цій частині не мається. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу положень статті 88 ЦПК України з ПАТ «Азовзагальмаш» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial