Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив суд, посилаючись на ст.71,72,107,150ЖК України, ст.391 ЦК України, усунути перешкоди в користуванні ним своєю власністю, а саме будинком №7 по вул. Степова в с. Македонівка, Нікольского району Донецької області шляхом зняття з реєстраційного обліку [PERSON], як таку що протягом 6 місяців без поважних причин не проживала в спірному будинку та втратила право проживання в ньому. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. В обґрунтування заявлених вимог пояснили, що позивач є власником будинку №7 по вул. Степова в с.Македонівка, Нікольського району, Донецької області, який самотужки збудував, отримав право власності, але проживає не в цьому будинку а в квартирі в м. Маріуполі. У його брата [PERSON] не було житла і він дозволив йому проживати в своєму будинку з 2006 року. Разом з ним однією сімєю без реєстрації шлюбу в будинку стала проживати відповідачка [PERSON] З дозволу позивача брат і відповідачка були зареєстровані в будинку. В 2014 році брат помер. Після його смерті [PERSON] було повідомлено про бажання позивача продати будинок, тому що позивач інвалід 2 групи та потребує коштів на лікування і їй було дозволено проживати до виникнення умов для продажу квартири. Після смерті брата позивача відповідачка деякий час пожила в будинку , потім звільнилась та поїхала до своїх родичів в м.Донецьк. Повернулась в будинок через 6 місяців. Після цього вона періодично то приїжджала то поверталась до м. Донецьк. Добровільно знятись з реєстрації відмовилась. З вересня 2015 року вона в будинку не проживає. Забрала із будинку всі належні їй речі. Інші речі, що залишились в будинку , належать позивачу, тому що будинок передавався брату для проживання з меблями, побутовими пристроями і повністю був облаштований для проживання. За будинком доглядали сусіди та племінник позивача. З вересня 2015 року відповідач більше ніж півроку до будинку не поверталась, а тому позивач вважає, що вона втратила право користування його житловою площею. Весною 2015 року у звязку з тим, що в будинку ніхто не проживав, для виключення стороннього проникнення в будинок та крадіжок майна, позивач вимушений був закрити будинок на ще один внутрішній замок, який завжди існував та попросив сусідів та племінника [PERSON] приглядати за будинком. Телефоном позивач просив позивачку приїхати та знятись з реєстрації в будинку у звязку із необхідністю продажу будинку. Але ж вона відмовилась , бажала, щоб їй виплатили за це кошти. Ніяких договорів щодо права користування будинком з відповідачем не укладалось, в родинних відносинах сторони не перебувають, разом не проживали. Позивач є інвалідом 2 групи має ряд хронічних захворювань, хворіє, лікування потребує великих коштів, які він може отримати від продажу будинку, але ж не може розпорядитись своєю власністю із-за відповідача, тому що її реєстрація в будинку позбавляє його можливості розпорядитись своїм майном. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала, мотивуючи тим, що вона дійсно тривалий час на законних підставах проживала в будинку , що належить позивачу з його братом [PERSON], з яким вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу, та була зареєстрована в будинку з дозволу позивача. Позивач проживав окремо в м. Маріуполі. Після смерті брата позивача, вона залишилась проживати в будинку сама до серпня 2014 року , в серпні вона на деякий час виїхала та проживала в м. Донецьк у своїх рідних, які потребували допомоги. Потім повернулась і знову проживала в будинку. В листопаді 2015 року вона дійсно виїхала із будинку, забрала частину належних їй речей, які мали для неї суттєве значення та проживала в м. Донецьку, тому що в будинку були проблеми з опаленням. Частину своїх речей залишила в будинку. В телефонному режимі позивач повідомляв її про бажання продати будинок та просив її знятись з реєстрації.. Наприкінці травня 2016 року вона повернулась в с. Македонівка, але виявилось що будинок закритий на ще один замок і вона вимушена була проживати в селі у своїх знайомих. Проти задоволення позову заперечує, тому що в неї немає іншого житла, немає родичів на підконтрольній Україні території, всі родичі - в м. Донецьк, який знаходиться на непідконтрольній території і вона лише тут може отримувати пенсію. Окрім того вважає, що вона має право на якусь грошову компенсацію, тому що тривалий час проживала в будинку з своїм чоловіком, доглядала будинок, вони робили в ньому ремонт, інші облаштування за свої кошти, сплачували комунальні послуги. Окрім того в неї був в Донецьку будинок який вона продала, та в подальшому гроші витратила на лікування дружини позивача. Гроші їй не були повернуті. Позивач говорив брату, що якшо будинок буде проданий, то він купить їм якесь житло. Але після смерті брата не бажає тримати свого слова і відмовляється виконати свої обіцянки. Просить відмовити в позові. Вислухавши осіб, що приймали участь у розгляді справи, дослідивши наявні в справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. На підставі свідоцтва про право власності від 02.09.2005 року та витягу про реєстрацію права власності № 8233699 від02.09.2005 року . [PERSON], який є позивачем по справі, є власником будинку №7 по вул. Степова в с. Македонівка, Володарського (тепер Нікольського) району Донецької області. (а.с.6-7) Згідно довідки Касянівської сільської ради Нікольського району Донецької області встановлено, що [PERSON] дійсно зареєстрована в [INFO], але за зазначеною адресою не проживає з вересня 2015 року. ( а.с.12,39). Згідно висновку МСЕК №050308 [PERSON] визнаний інвалідом 2 групи загального захворювання безстроково та потребує лікування у ендокринолога, гастроентеролога та кардіолога ( а.с.14) Допитаний як свідок [PERSON] пояснив суду, що є племінником [PERSON] Відповідачку знає, т.щ. вона тривалий час проживала з його дядьком [PERSON] до його смерті в будинку [PERSON] Приблизно через рік після смерті [PERSON] його дядько [PERSON] попросив його приглядати за будинком в с. Македонівка, щоб його не обікрали. Він навідувався до будинку періодично протягом року. Будинок був закритий. В будинку ніхто не проживав. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є подругою відповідача та тривалий час працювала з нею в поштовому відділенні. Їй відомо,що відповідач тривалий час проживала в будинку по вул. Степовій 7 в с. Македонівка однією сімєю з братом позивача [PERSON]. Тривалий час працювала в селі в поштовому відділенні. Після його смерті в 2014 році продовжила проживати в будинку. В листопаді 2015 року вона звільнилась з роботи, перенесла до неї на зберігання свої речі (посуд, пилосос) та поїхала в м. Донецьк. Повернулась в травні 2016 року і декілька ночей перебувала у неї тому що зясувалось, що будинок зачинений на інший замок. Періодично вона приїжджала та поверталась в Донецьк. В теперішній час проживає в с. Македонівка, орендує житло. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~будинок,\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, Така правова позиція сформульована в Постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-709цс16). На підставі викладеного судом встановлено, що позивач є власником будинку №7 по вул. Степовій в с. Македонівка та має право вільно на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю.. Позивач бажає продати будинок для отримання коштів на своє лікування, тобто розпорядитись ним на власний розсуд. Судом на підставі висновку МСЕК встановлено, що позивач дійсно хворіє на низьку хронічних захворювань, є інвалідом 2 групи та дійсно потребує лікування у ендокринолога, кардіолога та гастроентеролога. Сторони не оспорювали і суд вважає доведеним відоповідно до ст.61 ЦПК України що відповідач не є членом сімї позивача, не проживала постійно разом з ним і не вела з ним спільне господарство. З цих же підстав, суд вважає доведеним на підставі ст.61 ЦПК України, що позивач надав згоду на проживання в спірному будинку відповідача та реєстрацію її місця проживання в будинку як особі, що проживала разом з його рідним братом. Після смерті брата відповідач [PERSON] була повідомлена про намір позивача продати спірний будинок і їй було надане право проживання до виникнення умов для продажу будинку та їй було повідомлено про необхідність, в межах підготовки будинку до продажу в добровільному порядку припинити реєстрацію місця проживання в цьому будинку. Судом встановлено, що відповідач не бажає на вимогу позивача добровільно припинити реєстрацію в належному позивачу будинку, що, на думку суду, є перешкодою для продажу будинку - реалізації власником свого права розпорядитись своєю власністю на власний розсуд. Суд вважає доведеним, що відповідач з вересня 2015 по травень 2016 року не проживала в будинку і належні їй речі перенесла до своїх знайомих. Положення ч.1 ст.\~11 ЦПК України встановлюють, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних (юридичних) осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 зазначеної статті надає право особі, яка бере участь в справі, розпоряджатись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таким чином встановлюючи матеріальні та процесуальні межі судового розгляду. Під\~матеріальними межами судового розгляду\~законодавець передбачає обовязок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Це дозволяє дійти висновку, що такі особи мають право визначати підстави та предмет позову, предмет спору. Процесуальні межі\~полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за зверненням заінтересованої особи. Згідно ст. 31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, до початку розгляду справи по суті, шляхом подання письмової заяви, змінити предмет або підставу позову. Згідно з п.3 Постанови Верховного Суду України №14 від 1812.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Ст.16 ЦК України визначає способи захисту цивільних прав та інтересів судом . Згідно зазначеної статті способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно цієї статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Позивачем обрано способом захисту його порушеного права зняття особи з реєстрації місця проживання з посиланням на ст. 71,72,150ЖК України, які передбачають визнання особи такої що втратила право користування жилим приміщенням та ст. 391 ЦК України, що передбачає захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння. Під час судового розгляду позивач та його представник також заявляли про зняття відповідача з реєстрації як таку,що втратила право користування належним позивачу будинком з тих підстав що більше ніж 6 місяців не проживала в будинку та посилались на захист права власності шляхом усунення перешкод в розпорядженні позивачем своєю власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» однією із підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання є наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.\~ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Суд встановив, що відповідачка яка не є членом сім»ї позивача та особою,яка з ним проживала та вела сумісне господарство, після смерті брата позивача, та відсутності в будинку з вересня 2015 року до травня 2016 року, втратила право користуватись жилим приміщенням що належить позивачу, що є підставою для припинення її реєстрації місця проживання в зазначеному будинку, тому що її реєстрація місця проживання в будинку перешкоджає позивачу в реалізації його права власності. Суд не приймає доводи відповідача про те що вона тривалий час проживала в будинку, витрачала власні кошти на комунальні платежі, робила ремонт та переобладнання будинку, лікувала дружину позивача власним коштом, що дає їй право на подальше проживання та реєстрацію в будинку, тому що зазначені відповідачем доводи не є підставами для обмеження права власника нерухомості щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю у встановленому законом порядку. Суд також не може прийняти доводи відповідача як підставу для відмови в задоволенні позову, про те, що вона не має іншого місця проживання на підконтрольній Україні території, тому що це не є підставою для обмеження прав власника майна, при тому що ст.6-1 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» врегульовано порядок реєстрації осіб,які не мають постійного місця проживання. Суд не приймає як доказ довідку Донецької дирекції Центра поштового звязку №5 про те, що [PERSON] з 22.11.2016 року працює начальником відділення звязку поштового резерву на підміну відпусток за строковим трудовим договором, тому що факт проживання та роботи її в с. Македонівка не підтверджує та не спростовує доводи сторін по суті спору та не є підставою для відмови в задоволенні позову. Судові витрати по справі складаються із судового збору в сумі 551.20 грн. Позивач як інвалід 2 групи Законом України «Про судовий збір» при зверненні з позовом звільняється від сплати судового збору. За результатами розгляду справи, відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу пропорційно задоволеним вимогам. Таким чином з відповідача на користь спеціального фонду Державного бюджету України слід стягнути судовий збір в сумі 551.20 грн.

Outcome: approved