Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході судового розгляду, до відповідачів про визнання частково недійсним та скасування державного акту серії [NUMBER] на право приватної власності на землю, який виданий [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до державного акту [PERSON] оформлено право власності на три земельні ділянки. Так земельна ділянка площею 0,078 га (кадастровий номер № [NUMBER]), цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, надана на підставі рішення 5 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 12.11.1999 року. При цьому вказує на те, що його права порушені, оскільки йому належить суміжна земельна ділянка та земельна ділянка відповідача [PERSON] частково перекриває належну позивачу земельну ділянку. Крім того також зазначає, що земельна ділянка площею 0,176 га (кадастровий номер № [NUMBER]), цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, надана на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 22.06.2001 року. В подальшому відповідно до рішення Мукачівського районного суду від 07.08.2001 року рішення 21 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 22.06.2001 року визнано неправомірним та скасовано. Також зазначає, що земельна ділянка (кадастровий номер № [NUMBER]) знаходиться на території господарського двору колишнього КАТП «Великолучківське», а кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. На даний час відсутні відомості, в тому що земельна ділянка за кадастровим № [NUMBER], яка передана [PERSON], знаходиться на території господарського двору колишнього КАТП «Великолучківське». Крім того зазначає, що рішення 20 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 22.06.2001 року сільською радою взагалі не приймалось. Тому на підставі зазначеного просить суд скасувати державний акт серії [NUMBER] від 12.05.2002 року в частині надання земельних ділянок площею 0,078 га (кадастровий номер № [NUMBER]) та площею 0,176 га (кадастровий номер № [NUMBER]). В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові. При цьому пояснив, що фактично земельні ділянки відповідача розташовані зовсім на іншому місці, ніж вказано в документації, площа цих ділянок, їх розміри не відповідають державному акту. Крім того позивач пояснив, що на земельній ділянці для ведення особистого селянського господарства розташоване належне йому майно, чим і порушуються його права.. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити в його задоволенні, оскільки вважає його безпідставним та необґрунтованим. Представник відповідача Страбичівської сільської ради в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення проти позову, просив відмовити в його задоволенні Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 12.05.2002 року [PERSON] було видано державний акт серії [NUMBER] на право приватної власності на землю, який посвідчує право власності на три земельні. Предметом оскарження є зазначений державний акт в частинні оформлення права власності на дві земельні ділянки. Вирішуючи позов в частині заявлених вимог про визнання державного акту недійсним в частині надання земельної ділянки площею 0,078 га (кадастровий номер № [NUMBER]) суд приходить до наступного висновку. Так першою є земельна ділянка площею 0,078 га (кадастровий номер № [NUMBER]), цільове призначення якої є для будівництва та обслуговування жилого будинку. Зазначена земельна ділянка надана на підставі рішення 5 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 12.11.1999 року. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з тим, суд звертає на наступне. Як убачається з матеріалів справи, способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку позивачами обрано позов про визнання державного акту недійсним. Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (ст. 31 ЦПК України). Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч. 1 ст. 55). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Результат аналізу зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що, вирішуючи питання про недійсність рішення ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, суд має встановити не тільки обставини щодо дотримання вимог законодавства щодо відведення земельної ділянки, а й факт порушення внаслідок видачі такого акта прав особи, яка звернулась за захистом, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою і тільки власнику або землекористувачу надається право вимагати усунення порушень цих прав. Як на підставу заявленого в цій частині позову [PERSON] вказує на те, що його права порушені, оскільки йому належить суміжна земельна ділянка та земельна ділянка відповідача [PERSON] частково перекриває належну позивачу земельну ділянку. При цьому як на підтвердження такого факту вказує на акт від 05.05.2014 року. Разом з тим, жодного порушення прав позивача, в досліджуваному акті, судом не встановлено. Більше того, відповідно до акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками від 12.05.2014 року, були погоджені межі між сторонами у справі і жодних зауважень сторони один до одного не мали про, що свідчать їхні підписи в акті. Таким чином будь-які докази, які б підтверджували наявність спору між власниками суміжних земельних ділянок, факт захоплення земельної ділянки позивача, накладення зовнішніх меж земельних ділянок, як заявив в судовому засіданні позивач, суду не надано, а відтак відсутні. При цьому суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено обов'язок суду сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема шляхом роз'яснення особам їхніх прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій і сприянню здійснення їхніх прав у певних випадках. Разом з тим виходячи з принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, суд не вправі з власної ініціативи встановлювати якісь обставини, що мають значення для справи, зокрема шляхом витребування доказів. У ході судового розгляду судом створені усі необхідні умови для реалізації позивачем та його представником своїх прав на подання заяв про забезпечення доказів, витребування письмових доказів, якщо такі в сторони позивача відсутні. Крім того, суд також враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції № 475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно з ст. 1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. До того ж у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 року Європейський суд з прав людини зробив висновок, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.01.1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Верховний Суд України за наслідками розгляду справи (постанова № 6-92цс13 від 18.09.2013 року) щодо законності передачі земельної ділянки прийшов до наступного правового висновку, відповідно до якого особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. В той же час зі змісту та заявлених підстав позову вбачається, що він ґрунтується лише на формальних підставах, а саме відсутність рішення сільської ради, проте не зазначено та не встановлено в судовому засіданні, які саме інтереси позивача порушує [PERSON] мирно володіючи своїм майном. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, а також враховуючи те, що в судовому засіданні не доведено факту порушення зі сторони [PERSON] цивільного права чи інтересу позивача внаслідок видачі державного акту серії [NUMBER] на право приватної власності на землю в частині передачі в приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,078 га (кадастровий номер № [NUMBER]), суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи позов в частині заявлених вимог про визнання державного акту недійсним в частині надання земельної ділянки площею 0,176 га (кадастровий номер № [NUMBER]) суд приходить до такого. Цільове призначення земельної ділянки площею 0,176 га (кадастровий номер № [NUMBER]) є ведення особистого селянського господарства. Зазначена земельна ділянка надана на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 22.06.2001 року. Як встановлено судом, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2005 року, ухваленого за позовом прокурора Мукачівського району в інтересах Страбичівської селищної ради до [PERSON] про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку недійсним, позов задоволено та частково скасовано державний акт серії [NUMBER], виданий на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 22.06.2001 року, [PERSON] Як слідує з описової та мотивувальної частин зазначеного рішення, що предметом оскарження був спірний державний акт саме в частині надання земельної ділянки площею 0,176 га для ведення особистого селянського господарства, яка була виділена відповідачу на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 22.06.2001 року. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, суд також враховує і те, що відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно з ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином суд приходить до висновку, що державний акт серії [NUMBER], виданий на підставі рішення 20 сесії 23 скликання Страбичівської сільської ради від 22.06.2001 року, в частині виділення земельної ділянки площею 0,176 га (кадастровий номер № [NUMBER]) вже був предметом розгляду цивільної справи, при цьому судом за наслідками розгляду було ухвалено рішення, яке набрало законної сили. Одночасно судом не береться до уваги твердження позивача про те, що рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.06.2005 року не виконується, оскільки це не впливає на вирішення цього спору з урахуванням наведених вище положень щодо обов'язковості виконання рішень судів. З огляду на зазначене, суд також приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed