Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що з відповідачем по справі [PERSON] 05.06.2003 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок [ADDRESS], який розташований на земельній ділянці площею 1938,00 кв.м. та складається з А-I - житловий будинок глинобитн. обкл. плиткою житловою площею 25,5 кв.м; Д- гараж цегла; Е- літня кухня, цегла; Ж-сарай цегла; З-душ цегла; І-убиральня цегла; К-теплиця цегла; М-вольер; О-навіс; Н1-споруди, № 1-14, І-огорожі, мостіння; Л-вольєр. Це було засвідчено договором купівлі-продажу житлового будинку між продавцем [PERSON] та покупцями [PERSON] та [PERSON]. Вказаний договір був засвідчений державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори О.М. Драпатая. 04.09.2003 р. позивач та відповідач зареєстрували право власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння за адресою [ADDRESS], з зазначенням своїх часток по ? кожному у КП ДМБТІ; 16.01.2008 р. позивач та відповідач отримали технічний паспорт на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS], в якому було зазначено, що кожному належить по ? частки власності. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, у вересні 2006 року вони із відповідачем спільно прийняли рішення про початок будівництва нового житлового будинку для спільного проживання на земельній ділянці домоволодіння [ADDRESS]. Після чого позивач, як замовник, звернувся до приватної фірми «ВЕСТАС», яка розробила проект майбутнього житлового будинку. У 2009 році було закінчено будівництво нового житлового будинку на території домоволодіння [ADDRESS]. У зв'язку з тим, що вказаний будинок був побудований самовільно, позивач та відповідач по вказаній справі були вимушені звернутися до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська для визнання права власності на вказаний самовільно побудований будинок. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2009 року за позивачем та відповідачем було визнано право власності на ? частини за кожним самовільно зведеного будинку за адресою [ADDRESS], що становить: житловий будинок літ. П-2 з підвалом літ. під.П-2; ганок літ.п; тераса літ. П-2, загальною площею 149,4 кв.м, житловою площею 55,9 кв.м. Таким чином, позивач та відповідач є співвласниками (спільна часткова власність). В кінці квітня 2014 року між позивачем та відповідачем сімейні стосунки були припинені і в подальшому відповідач, як зазначається позивачем при зверненні до суду, почала чинити перешкоди в користуванні власністю - домоволодінням [ADDRESS]: фізично чинить опір позивачу у доступі до житла, змінила замки на вхідних дверях, перешкоджає вільно користуватися своєю власністю, через що позивач був змушений звернутися 16.05.2014 р. до міліції. Предмет позову становить вимога про вселення позивача у домоволодіння [ADDRESS] та про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні домоволодінням [ADDRESS] та передати ключі від вхідних дверей та хвіртки. Підставу позову становлять приписи ст.ст. 319, 321, 355, 358, 369, 391 ЦК України. У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, представник позивача не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд повністю задовольнити поданий позов. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та правом надання заперечень проти позов, та суд за згодою позивача та представника позивача суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у порядку заочного розгляду справи. Врахував заяву представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку пор наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом, сторони вдані справі є співвласниками нерухомого майна: позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності в рівних частках (по ?) належить будинок [ADDRESS]. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності; аналогічне положення й міститься у ч. 1 ст. 321 ЦК України, відповідно до якої право власності є непорушним, та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; за ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Утім, відповідач чинить перепони позивачу у здійсненні ним права власності, через що позивач був вимушений звертатися до АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 15). Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом вставлено, що позивач позбавлений здійснювати права власника через протиправну поведінку відповідача та зазначене стало приводом для звернення позивача до компетентних органів, утім, порушені права позивача поновлені не були. Відповідно до ч.ч. 4 та ч. 5 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Таким чином, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм та встановлених судом фактів, для суду з метою поновлення порушених прав позивача, як власника, вбачаються підстави для ухвалення рішення про вселення позивача у домоволодіння [ADDRESS] та про зобов'язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні домоволодінням [ADDRESS] та передати ключі від вхідних дверей та хвіртки. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved