Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 4 вересня 2012 року між ТОВ Агрофірма «Маяк» та [PERSON] було укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого в оренду було передано земельну ділянку площею 5,90 га, кадастровий номер 7423810000:02:005:0103, строком на 5 років. Зазначений договір був зареєстрований 16 листопада 2012 року. 6 червня 2017 року на адресу ТОВ Агрофірма «Маяк» від [PERSON] надійшов лист, в якому він ([PERSON]М.) попередив, що заперечує проти поновлення договору оренди землі. 2 жовтня 2017 року у відповідності до вимог п. 9 Договору оренди землі та ст. 33 Закону України «Про оренду землі» ТОВ Агрофірма «Маяк» на адресу [PERSON] направило лист-повідомлення № 225 з пропозицією поновити дію договору оренди землі та проектом додаткової угоди про поновлення договору оренди земельної ділянки на новий строк. [PERSON] у встановлений законом термін не надав будь-якої відповіді чи заперечень на лист-повідомлення № 225, своїми діями порушив переважне право позивача на поновлення договору оренди землі. Позивач просив: - поновити договір оренди землі від 4 вересня 2012 року, який укладений між ТОВ Агрофірма «Маяк» та [PERSON] і зареєстрований у Державному реєстрі земель 16 листопада 2012 року за № 742380004002850; - визнати додаткову угоду до договору оренди землі від 4 вересня 2012 року, укладеного між ТОВ Агрофірма «Маяк» та [PERSON] і зареєстрованого у Державному реєстрі земель 16 листопада 2012 року за № 742380004002850, укладеною у відповідній редакції. 22 лютого 2019 року представник позивача, відповідач та його представник не зявилися у судове засідання, подали до суду заяви, в яких просили розгляд справи проводити без їх участі. 17 квітня 2018 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, суть якого зводиться до того, що він повністю не визнає позовні вимоги ТОВ Агрофірма «Маяк», оскільки він є власником земельної ділянки, завчасно у письмовій формі повідомив позивача про те, що не бажає продовжувати договірні відносини щодо оренди земельної ділянки, має намір особисто нею користуватися для ведення селянського господарства, а не передавати її в оренду. Позивач у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на його користь понесені ним витрати на отримання правової допомоги.\~ У судовому засіданні, яке проводилося 17 вересня 2018 року, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просив їх задовольнити. У судовому засіданні, яке проводилося 17 вересня 2018 року, представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити у задоволенні позову, пояснив, що у червні 2017 року відповідач письмово повідомив позивача про те, що не бажає поновлювати договір оренди землі, який був укладений 4 вересня 2012 року на строк 5 років, та має намір самостійно обробляти належну йому земельну ділянку. На даний час відповідач самостійно обробляє земельну ділянку, договору оренди цієї земельної ділянки ні з ким не укладав. У звязку із неявкою 22 лютого 2019 року в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧН № 042390, виданого 23 грудня 2002 року Носівською районною держаною нотаріальною конторою\~ Чернігівської області, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,91 га, кадастровий номер 7423810000:02:005:0103, яка призначена для ведення особистого селянського господарства та розташована на розташованої Носівської міської ради Чернігівської області, що підтверджується копією відповідного державного акта (а.с. 75-76). 4 вересня 2012 року між ТОВ Агрофірма «Маяк» та [PERSON] було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки площею 5,91 га строком на 5 років (далі договір оренди землі). 16 листопада 2012 року договір був зареєстрований у відділі Держкомзему у Носівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 742380004002850, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10-13). У судовому засіданні встановлено, що земельній ділянці площею 5,91 га, кадастровий номер 7423810000:02:005:0103, на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) при її державній реєстрації 26 жовтня 2017 року відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧН № 042390 присвоєно кадастровий номер 7423810000:005:0237, що підтверджується повідомленням про зміну кадастрового номеру (а.с. 65). З матеріалів справи (а.с. 77; 79) вбачається, що фактична площа земельної ділянки з кадастровим номером 7423810000:005:0237 становить 5,9068 га. Пунктом 9 договору оренди землі передбачено, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Відповідно до ст.ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Пунктом 42 договору оренди землі передбачено, що цей договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Таким чином, строк дії вищезазначеного договору оренди землі закінчився 15 листопада 2017 року. Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Частиною 1 ст. 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються ст. 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди землі. Так, відповідно до частин 1-5 ст. 33 цього Закону (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Частинами 8 та 9 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді. Ці положення узгоджуються із загальною нормою ч. 1 ст. 777 ЦК України. Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків. Отже, для застосування ч. 1 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно частинами 2-5 цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Частиною 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що переважне право орендаря, яке підлягає захисту відповідно до ст. 3 ЦПК України, буде порушене в разі укладення договору оренди з новим орендарем при дотриманні процедури повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право, продовження користування земельною ділянкою після закінчення строку дії договору оренди і відсутності протягом місяця після закінчення строку дії договору оренди заперечень орендодавця щодо поновлення договору. Вищезазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові [PERSON] від 10 квітня 2018 року по справі № 594/376/17-ц, який відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинні враховувати суди при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. З матеріалів справи (а.с. 14-17) вбачається, що 2 жовтня 2017 року на адресу [PERSON] був направлений лист-повідомлення № 225 з пропозицією поновити дію договору оренди землі та проектом додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, який було отримано адресатом 5 жовтня 2017 року. У судовому засіданні встановлено та не заперечувалося представником відповідача те, що [PERSON] після отримання листа-повідомлення № 225 у встановлений ст. 33 Закону України «Про оренду землі» місячний термін жодної відповіді (ні про погодження, ні заперечення проти поновлення договору оренди землі та укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі) ТОВ Агрофірма «Маяк» не надав. Однак, з матеріалів справи (а.с. 18) вбачається, що 8 червня 2017 року [PERSON] подав на ім'я директора ТОВ Агрофірма «Маяк» заяву, суть якої зводиться до того, що після закінчення у кінці 2017 року строку дії договору оренди належної йому земельної ділянки він ([PERSON]М.) не бажає продовжувати договірні відносини та має намір самостійно використовувати цю земельну ділянку для ведення власного підсобного господарства. У судовому засіданні встановлено, що після закінчення строку дії договору оренди землі від 4 вересня 2012 року відповідач договору оренди з новим орендарем не укладав, самостійно використовує належну йому на підставі державного акта серії І-ЧН № 042390 земельну ділянку площею 5,9068 га, кадастровий номер 7423810000:005:0237, відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Пунктом «а» ч. 1 ст. 90 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок мають право продавати або іншим шляхом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину. Відповідно до 4 ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Такі міжнародні договори підлягають переважному застосуванню перед актами національного законодавства (ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»). Таким міжнародним договором у цьому випадку є Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до названої Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Це означає, що статтю 1 Першого протоколу слід розуміти так, як вона розуміється в практиці Європейського суду з прав людини. У контексті ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод майном є нерухомість, зокрема, земельна ділянка та будинок, будинки (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції»). З урахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, суд вважає, що у даному випадку примушування відповідача до поновлення договору оренди землі та укладення додаткової угоди про поновлення договору оренди землі є прямим порушенням права власності позивача і це дає підстави для кваліфікації таких дій позивача як намагання втрутитися у право власності позивача, що є порушенням ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41 Конституції України. Частиною 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що у даному випадку переважне право ТОВ Агрофірма «Маяк» не було порушене, договір оренди землі від 4 вересня 2012 року припинився у звязку із закінченням строку, на який його було укладено, а тому приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. У силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України сплачена сума судового збору не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи питання щодо відшкодування понесених відповідачем судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу відповідачем надано лише договір про надання правової допомоги від 12 квітня 2018 року, який укладений з адвокатом [PERSON] та взагалі не містить розміру оплати за надання правової допомоги. Відповідачем не надано суду детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами [PERSON] і [PERSON], та здійснених ними витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також відповідних розрахункових документів, які б підтверджували понесення ним витрат на оплату правничої допомоги, наданої адвокатами [PERSON] і [PERSON] За таких обставин суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог про відшкодування відповідачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити у звязку із відсутністю допустимих та достатніх доказів їх понесення.

Outcome: dismissed