Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаною позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики у сумі 232 428, 11 гривень, що на день звернення до суду є еквівалентом 8 869 доларів США та понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що 29.12.2015 року відповідач у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] склав на його ім`я у простій письмовій формі розписку, відповідно до якої [PERSON] отримав у борг грошові кошти у сумі 11 000 доларів США без сплати відсотків, із зобов`язанням повернути позику в строк до 31.05.2016 року. 22.02.2016 року [PERSON] частково повернув позивачу отримані у борг кошти, внаслідок чого ним у присутності свідка [PERSON] складено наступну розписку, відповідно до якої заборгованість відповідача перед [PERSON] становить 10 200 доларів США із зобов`язанням повернути кошти у строк - до 20.03.2016 року, тобто на 2 місяці раніше, ніж указано у попередній розписці. У період з лютого 2016 року по лютий 2017 року відповідач повернув позивачу нерегулярними платежами грошові кошти на загальну суму - 1 331 доларів США. При проведенні розрахунку, починаючи з першочергової суми боргу, яка зазначена у розписці від 29.12.2015 року - 11 000 доларів США, з урахуванням повернутих станом на 22.02.2016 року коштів, у наступній розписці від 22.02.2016 року зафіксовано наявність боргу у сумі 10 200 доларів США, а також за мінусом повернутих відповідачем коштів у період із лютого 2016 року по лютий 2017 року, сума боргу відповідача перед позивачем становить 8 869 доларів США, що на день звернення до суду з позовом складає 232 428, 11 грн. в еквіваленті на національну валюту. Відповідач фактично з лютого 2017 року і по даний час припинив повернення коштів, наданих у борг, що призвело до невиконання останнім боргового зобов`язання, яке він пояснював непередбачуваними обставинами економічного характеру, наразі [PERSON] почав ухилятися від спілкування, тому позивач звернувся до суду з даним позовом. 29.06.2021 року ухвалою судді Теплицького районного суду Вінницької області Германа О.С. задоволено заяву відповідача [PERSON] про відвід судді. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 30.06.2021 року справа передана на розгляд судді Довгалюк Л.В. Ухвалою судді Довгалюк Л.В. від 05.07.2021 року справу прийнято до свого провадження, визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.08.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено розгляд даної справи по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі на підставі поданих ним документів, позовні вимоги не визнає в повному обсязі. 23.07.2021 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву з додатками, відповідно до якого останній просить визнати недійсними надані розписки від 29.12.2015 року та від 22.02.2016 року, у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, ознайомитися в Єдиному державному реєстрі судових рішень з ухвалою Вінницького міського суду від 08.05.2018 року № 127/10704/18 та долучити її до матеріалів справи. Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено право учасників справи заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів справи. Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача з наступних підстав. Згідно положень ч. 1 статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 29.12.2015 року [PERSON] у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] склав на ім`я [PERSON] розписку, відповідно до змісту якої відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі 11 000 доларів США без сплати відсотків за користування та встановленим строком повернення коштів - до 31.05.2016 року. 22.02.2016 року, після часткового повернення [PERSON] грошових коштів, у присутності свідка [PERSON] , останнім складено наступну розписку, згідно якої борг відповідача перед [PERSON] складає - 10 200 доларів США із визначеним строком їх повернення - до 20.03.2016 року. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог суду надано оригінали розписок, складених і підписаних відповідачем власноручно. Першою розпискою від 29.12.2015 року [PERSON] у присутності свідків підтвердив отримання від [PERSON] у борг 11 000 доларів без відсотків із зобов`язанням повернути кошти у строк до 31.05.2016 року, другою розпискою від 22.02.2016 року, після часткового повернення боргу - 10 200 доларів США зі строком повернення - до 20.03.2016 року. Як вказано [PERSON] у позовній заяві, у період із лютого 2016 року по лютий 2017 року відповідачем повернуто позивачу частину боргу на загальну суму 1 331 долар США. Таким чином, починаючи з суми боргу, яка зазначена у першій розписці - 11 000 доларів США, із урахуванням повернутих станом на 22.02.2016 року коштів, у другій розписці зафіксовано суму боргу - 10 200 доларів США, а також, враховуючи часткове повернення коштів у період із 22.02.2016 року по лютий 2017 року, сума боргу відповідача перед позивачем становить - 8 869 доларів США, що на день звернення до суду з позовом в еквіваленті на національну валюту складає 232 428, 11 гривень. Суд, надавши оцінку всім наявним доказам, наданими сторонами по справі, проаналізувавши зміст розписок про отримання коштів відповідачем від позивача, дійшов висновку, що між сторонами укладено договір позики, оформлений розписками, власноручно складеними і підписаними відповідачем із зазначенням, у тому числі, факту отримання грошових коштів у борг з визначенням строку їх повернення, і як наслідок виникнення у відповідача боргового зобов`язання. Також слід зазначити, що сам факт написання вказаних розписок відповідачем не заперечується у відзиві на позовну заяву. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики відповідачем (позичальником) частково або в повному обсязі не виконано. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків у статті 11 ЦК України визначено договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені в договорі. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У пункті першому прохальної частини відзиву на позовну заяву, відповідач просить визнати недійсними розписки від 29.12.2015 року та від 22.02.2016 року про отримання ним від [PERSON] грошових коштів, на що суд вважає за необхідне зазначити, що такі вимоги [PERSON] не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не скористався своїм правом на звернення до суду із зустрічною позовною заявою до позивача у порядку ст. 193 ЦПК України або з окремим позовом про визнання договору позики недійсним, у відповідності до ст. 4 ЦПК України. Разом з тим, варто зауважити, що відповідачем не заявлено клопотань про призначення судово-почеркознавчих експертиз боргових розписок, як і не заявлено клопотання про виклик свідків, які були присутні при їх складанні, не надано будь-яких інших належних та допустимих доказів задля спростування вказаних обставин. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що СУ ГУНП у Вінницькій області проводилося досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 14.01.2018 за № 12018020000000012 за фактом вчинення [PERSON] та [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України. Згідно обвинувального акту, [PERSON] звернувся до [PERSON] та [PERSON] із проханням посприяти у вирішенні питання про повернення боргу, на що останні надали згоду. Відповідачем до відзиву додано копію ухвали Вінницького міського суду від 08.05.2018 року про призначення підготовчого судового засідання у даному кримінальному проваджені (справа № 127/10704/18). Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває кримінальне провадження № 12018020000000012 (справа № 127/10704/18), яке на даний час не розглянуто, з 07.05.2019 року жодних процесуальних рішень, окрім призначення до судового розгляду та вирішення питань про застосування запобіжних заходів щодо обвинувачених, у справі не прийнято. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Положеннями статті 7 КПК України встановлено, що до загальних засад кримінального провадження належить презумпція невинуватості, забезпечення доведеності вини, зміст яких конкретизовано у статтях 17 та 18 КПК, зокрема, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Враховуючи наведене, суд відхиляє та не приймає до уваги докази, долучені відповідачем до відзиву, зокрема, протоколи допиту свідка [PERSON] , підозрюваних [PERSON] , [PERSON] , висновок експерта, фототаблиці та інші матеріали кримінального провадження № 12018020000000012 від 14.01.2018 року про обвинувачення [PERSON] за ч. 2 ст. 189 КК України та [PERSON] за ч. 3 ст. 189 КК України, з огляду на те, що вони не є обставинами, що не підлягають доказуванню, не можуть бути належними і допустимими доказами у даній цивільній справі та не спростовують факту укладення між сторонами договору позики (боргового зобов`язання). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Беручи до уваги, що відповідачем не доведено належного виконання ним боргового зобов`язання та повернення позивачу коштів взятих у борг, наявність у позивача оригіналів розписок, що свідчить про невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів у визначений строк, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . На підставі ч. 2 ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду з позовом та підтверджений документально судовий збір у сумі 2 324, 28 гривень. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Встановлено, що 23.01.2018 та 01.08.2021 між [PERSON] та адвокатом Біланом В.В. укладено договори про надання правової (правничої) допомоги № 1-Б та 35-Б. У пункті 4.5 даних договорів визначено, що вартість адвокатських послуг (гонорар) за даним Договором встановлюється за домовленістю сторін. На підтвердження оплати витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. позивачем надано копію квитанції від 13.07.2018 року. Відповідачем та його представником клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду не надходило. Таким чином, [PERSON] належним чином підтверджені понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, що відповідає п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України,

Outcome: approved