Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на ті обставини, що він є інвалідом першої групи по зору і має право на безкоштовний проїзд разом з супроводжуючою особою, без якої він не в змозі пересуватися, однак в маршрутних автобусах № 110 та № 170 йому та його дружині, як супроводжуючій особі відмовляють у цьому та висаджують з автобусів. Також, на автостанції № 3 з якої відбувається відправка та доставка пасажирів йому та його дружині також відмовляють у цьому праві. Указаними відмовами та некоректним відношенням, відповідачі спричинили моральну шкоду позивачу, яку він оцінює у 10\~000 грн., та просить стягнути по 5\~000 грн. з кожного відповідача та просить стягнути 360 грн. незаконно стягнутих коштів за проїзд. Також просить визнати незаконною відмову відповідачів у переважному праві на пільги в розмірі 100% знижки по оплаті послуг за проїзд та зобовязати їх здійснювати безкоштовний проїзд його та супроводжуючої особи. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та вказав, що коли він предявляє посвідчення інваліда 1 групи, йому дозволяють безкоштовний проїзд кондуктори, однак його дружину зобовязують сплачувати проїзд, після чого він також виходить з автобусу. Однак, дружина відмовляється подавати відповідний позов та свідчити у суді, тому він подав позов від свого імені. Представники відповідачів позов не визнали та пояснили, що на даний час не має укладеного договору з РДА яким би визначалися види та обсяги пільгових перевезень, а також порядок відшкодування збитків перевізникам за здійснення таких перевезень, у відповідності до вимог ч.4 ст. 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Самі ж підприємства затвердили список пільговиків, куди включені, зокрема інваліди 1 групи, у відповідності до якого таким категоріям надається безкоштовний проїзд. Про це не заперечив і сам позивач. Також представники відповідачів вважають, що позивачем не доведено факту придбання квитків долучених до позову саме ним особисто, а не іншою особою, не зазначено конкретних прізвищ працівників перевізників, які на його думку порушили його права. Крім того зазначили, що позивач протягом кількох судових засідань самостійно зявляється до суду, без супроводжуючої особи, що свідчить про відсутність необхідності у позивача пересуватися за допомогою сторонніх осіб. Суд заслухавши сторони по справі, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Пунктом 7 ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що інвалідам війни та прирівняним до них особам надаються пільга щодо безкоштовного проїзду усіма видами міського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Це правило поширюється і на особу, що супроводжує інваліда 1 групи. Відповідно до ч. 4 ст. 37 ЗУ «Про автомобільний транспорт» встановленою що види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. Як пояснили у судовому засіданні представники відповідачів такий договір не було укладено Черкаською РДА з перевізниками на 2016 рік та кошти на пільгове перевезення окремих категорій громадян ЗУ «Про Державний бюджет на 2016 рік» не передбачено, і це підтверджується відповідями Черкаської РДА та Черкаської обласної державної адміністрації. Однак, підприємствами самостійно затверджено такий пільговий список осіб, які мають право на безкоштовний проїзд, куди включено, зокрема інвалідів 1 групи. Позивач також підтвердив у судовому засіданні, що кошти за проїзд з нього особисто не вимагають у маршрутних автобусах. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У судовому засіданні встановлено, що позивач самостійно зявляється до суду протягом чотирьох судових засідань, без супроводжуючої особи, самостійно зачитує документи, що подає до суду, таким чином посилання позивача на необхідність проїзду з ним супроводжуючої особи не відповідають дійсності. Позивач ставить вимоги щодо компенсації квитків за проїзд його дружини, як супроводжуючої особи, однак вона не є позивачем по справі, та не уповноважувала позивача на захист її інтересів звертатися до суду. Крім того, як пояснив у судовому засіданні сам позивач його дружина відмовляється звертатися до суду з відповідним позовом чи зявитися до суду для дачі свідчень на підтвердження його позовних вимог. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав ксерокопії квитків з маршрутних автобусів, однак зазначені квитки не підтверджують факту придбання таких квитків саме позивачем, адже як він сам підтвердив у судовому засіданні його перевезення маршрутні автобуси здійснюють безкоштовно. За таких обставин, суд вважає, що порушення своїх прав позивачем не доведено належними доказами, а на захист інтересів інших осіб він уповноважений не був, як і не довів завдання йому відповідачами моральної шкоди жодними доказами. Переписка позивача з органами влади не свідчить про порушення перевізниками саме його прав, адже позивач не заперечив у судовому засіданні, що йому надається безкоштовний проїзд як інваліду першої групи. За таких обставин, у задоволенні позовних вимог належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed