Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив стягнути з відповідачів [PERSON] суму у розмірі 120 000 гривень та з [PERSON] суму в розмірі 30 000 гривень на його користь на відшкодування моральної шкоди. В обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що 30 серпня 2014 року [PERSON], керуючи автомобілем ВАЗ 21061, реєстраційний номер [NUMBER], допустив зіткнення з автомобілями ВАЗ 21130, реєстраційний номер [NUMBER] та ВАЗ 21130, реєстраційний номер [NUMBER], в результаті якого пасажир автомобіля ВАЗ 21130, реєстраційний номер [NUMBER] - [PERSON], [INFO], отримала тілесні ушкодження у вигляді сукупної травми тіла, від якої померла у лікарні. Згідно висновку судово-медичної експертизи №20/73-ОКБт/14 від 25 жовтня 2014 року, [PERSON] внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди була заподіяна сукупна тупа травма тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя та стала причиною смерті. Вироком Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року [PERSON], визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Позивач зазначає, що [PERSON] 17 вересня 2015 року було складено розписку, якою він зобов'язався відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, заподіяну злочином, у розмірі 50000 гривень сім'ї [PERSON], [PERSON] протягом одного року з моменту укладення розписки. Поручителем за відшкодування виступила сестра відповідача [PERSON] - відповідач [PERSON] З урахуванням вищевказаної розписки та часткового погашення матеріальної шкоди у загальній сумі 20000 гривень, суд звільнив [PERSON] від відбуття призначеного покарання. Строк виконання зобов'язання щодо відшкодування заподіяної шкоди у загальному розмірі 50000 гривень сплинув 17 вересня 2016 року, відповідачі ухиляються від виконання свого зобов'язання, що стало приводом звернення до суду. Позивач посилається на те, що [PERSON], своїми діями, окрім матеріальної шкоди, заподіяв позивачу та його дружині суттєвих моральних втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями у зв'язку із смертю єдиної доньки, які спричинили негативні зміни у його житті та житті його сім'ї. Після смерті доньки позивач та його дружина перенесли значний емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за життя, стало складно пристосовуватись до негативних умов, виникли певні проблеми зі здоров'ям. Позивач продовжує відчувати сильний емоційний стрес, наслідками якого виявилась часткова втрата сну, головні болі, погіршення загального стану самопочуття, позивач втратив звичний спосіб життя й нормальні життєві зв'язки, йому довелось докладати певних зусиль, спрямованих на захист своїх прав, у тому числі, пов'язаних із розслідуванням та розглядом кримінальної справи в суді. Таким чином, враховуючи емоційні страждання, які довелося пережити позивачу і його родині, він оцінює моральну шкоду, яку йому було завдано через смерть доньки, на час звернення до суду із позовом у розмірі 150000 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 24 травня 2017 року підтримав позовні вимоги та пояснив про обставини, викладені вище, крім того зазначив, що не заперечує того факту, що отримав від відповідачів грошову суму у розмірі 20000 гривень, але наполягає, що ця сума є виключно відшкодуванням спричиненої матеріальної шкоди, згоди на передачу грошей через свого захисника він відповідачам не надавав, такої домовленості між ними не було. Відповідач [PERSON] своїми діями також завдала моральну шкоду позивачу, оскільки остання особисто обіцяла відшкодувати спричинену шкоду, обманула та обіцянки не виконала. У подальшому позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, якою просив розглянути справу у його відсутність. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні 24 травня 2017 року підтримала уточнені позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, у подальшому у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, якою просила розглянути справу у її відсутність. У судовому засіданні 24 травня 2017 року відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково на суму 30000 гривень, вважав можливим відшкодувати позивачу спричинену внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальну шкоду у розмірі 15000 гривень та моральну шкоду у розмірі 15000 гривень. У подальшому у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, надав суду письмові заперечення проти уточненого позову, просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі з наступних підстав. Відповідач [PERSON] визнає себе винним у дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок якої загинула дочка позивача, та останньому було заподіяно матеріальної та моральної шкоди. 17 вересня 2015 року сторони домовились про розмір відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди - 50000 гривень, про що склали відповідну розписку, якою відповідач зобов'язався сплатити позивачу зазначену суму в строк до 17 вересня 2016. Відповідачем було відразу виплачено позивачу відповідно до вищезазначеної домовленості 20000 гривень, у подальшому відповідач виплатив ще шляхом поштових переказів 7000 гривень та 1000 гривень. Також протягом року згідно існуючої між сторонами домовленості про способи відшкодування шкоди виплатив позивачу через його захисника адвоката [PERSON] різними сумами всього 21500 гривень, при цьому жодних розписок адвокат не складав. Таким чином відповідач виплатив позивачу загальну суму відшкодування 49500 гривень, крім того, йому відомо, що позивач отримав від страхової компанії суму страхового відшкодування у розмірі 30445 гривень, тобто позивачу була відшкодована шкода на загальну суму 79945 гривень. Сума моральної шкоди, яку просить відшкодувати позивач, значно перевищує суму, яку узгодили між собою сторони, матеріальна шкода позивачу була повністю відшкодована страховою компанією, а моральна шкода у розмірі 49945 гривень повністю відшкодована відповідачем. У судовому засіданні 24 травня 2017 року відповідач [PERSON] проти позову заперечувала з підстав, зазначених відповідачем [PERSON], крім того пояснила, що в неї відсутня жодна передбачена законом підстава для відшкодування заподіяної її братом внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу шкоди, оскільки її підпис на розписці відповідача [PERSON] є лише підтвердженням наміру останнього відшкодувати заподіяну шкоду та жодним чином не є по суті договором поруки. У подальшому відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та письмові заперечення, в яких виклала аналогічну позицію. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 серпня 2014 року, близько 0 годин 15 хвилин, [PERSON] керував технічно справним автомобілем ВАЗ 21061, реєстраційний номер [NUMBER], та, рухаючись автодорогою з боку с. Буди Харківського району Харківської області, під'їхав до перехрестя з автодорогою Харків-Красноград-Перещепино в районі 10 км., яка є головною дорогою, з метою в подальшому повернути ліворуч та рухатись у бік м. Харкова. В ході руху, виїхавши на перехрестя, не пропустивши технічно справні автомобілі ВАЗ 2172, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та ВАЗ 21130, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON], які рухались по головній дорозі - Харків-Красноград-Перещепино у бік міста Перещепино, скоїв зіткнення із зазначеними автомобілями, внаслідок чого пасажир автомобіля ВАЗ 21130, реєстраційний номер [NUMBER] -[PERSON], [INFO], отримала тілесні ушкодження у вигляді сукупної травми тіла, від яких померла у лікарні. В наслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №20/73-ОКБт/14 від 25 жовтня 2014 року, [PERSON] була заподіяна сукупна тупа травма тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, та стала причиною смерті. Вироком Харківського районного суду Харківської області від 09 листопада 2015 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вирок набрав законної сили 10 грудня 2015 року. Потерпілим по зазначеному кримінальному провадженню визнаний позивач [PERSON] Судом встановлено, що до ухвалення судом вироку стосовно [PERSON], останнім 17 вересня 2015 року було складено розписку, відповідно якої він зобов'язався відшкодувати матеріальну та моральну шкоду в розмірі 50000 гривень сім'ї [PERSON], [PERSON] протягом одного року після складення розписки. У вищевказаній розписці відповідачем [PERSON] зазначено, що вона є поручителем [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, абопостанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Виходячи з положень ст.61 ЦПК України, яка передбачає вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили,як підставу звільнення від доказування, суд вважає доведеною вину [PERSON] у заподіянні позивачу шкоди у вигляді смерті дочки позивача [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 30 серпня 2014 року. Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч. 5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі, відшкодовується винною особою. Згідно із ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. При таких обставинах, суд зазначає, що у відповідача [PERSON] виникло зобов'язання щодо відшкодування заподіяної внаслідок дорожньо-траспортної пригоди шкоди. Вказане зобов'язання відповідачем визнано, про що свідчить складена ним розписка від 17 вересня 2015 року із зазначенням суми та строку відшкодування завданої шкоди. Як встановлено у ході судового розгляду справи, цивільна відповідальність відповідача [PERSON] застрахована ПрАТ «УПСК» відповідно до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (договір страхування № АС7151003 від 27.12.2013 року). Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Як вбачається зі страхового акту № ОЦ/091/000/16/0124 від 18.03.2016 року на підставі вищезазначеного договору страхування дружина позивача [PERSON] отримала страхове відшкодування в сумі 30417,85 гривень, з яких витрати на поховання 14616,00 гривень, витрати на лікування 1185,85 гривень, моральна шкода 14616,00 гривень. В ході судового розгляду справи позивач підтвердив факт отримання від відповідача в рахунок відшкодування заподіяної шкоди 20000 гривень. Відповідачами надано розписку дружини позивача [PERSON] про отримання 10000 гривень, платіжні доручення про перерахування грошових коштів на загальну суму 7000 гривень, розписку [PERSON] про отримання 1000 гривень, що становить загальну суму 18000 гривень, але зазначені докази жодним чином не спростовують твердження позивача про те, що зазначені платежі були здійснені відповідачами в межах суми 20000 гривень, отримання якої позивач не заперечує, оскільки жодних належних та допустимих доказів сплати позивачу грошових коштів у сумі, що перевищує 20000 гривень, відповідачами суду не надано. Крім того, як вбачається зі змісту розписку [PERSON] розмір спричиненої матеріальної та моральної шкоди становить 60000 гривень, а не 50000 гривень, як було зазначено у подальшому в розписці [PERSON] від 17 вересня 2015 року. Доводи відповідача [PERSON] про те, що він виплатив позивачу в рахунок відшкодування шкоди згідно розписки від 17 вересня 2015 року гроші в загальній сумі 21500 гривень шляхом передання їх захиснику [PERSON] адвокату [PERSON] суд вважає безпідставними та не доведеними жодними належними та допустимими доказами у розумінні вимог ст.545 ЦК України, яка визначає підтвердження виконання грошового зобов'язання у виключно у вигляді письмового документу. Крім того відповідачами жодним доказом не спростовані пояснення позивача про те, що отримана ним сума в розмірі 20000 гривень є виключно добровільним відшкодуванням відповідачем [PERSON] спричиненої матеріальної шкоди. Так, визначення суми матеріальної та моральної шкоди в розмірі 50000 гривень було здійснено сторонами на підставі їх домовленості, зміст розписки не містить окремого визначення суми матеріальної та моральної шкоди, не містить зазначення документів, які б підтверджували розмір шкоди, а також не зазначено, з чого складається розмір матеріальної шкоди, а тому, враховуючи, що позивачем надані товарні та фіскальні чеки, що підтверджують витрати на лікування та встановлення пам'ятника, на суму, що значно перевищує суму отриманого страхового відшкодування, суд погоджується з доводами позивача, що отримані ним гроші в сумі 20000 гривень є добровільним відшкодуванням саме матеріальної шкоди в межах обумовленої сторонами суми відшкодування, що виходячи із принципу свободи договору, не може бути обмежена розміром матеріальної шкоди, визначеного страховою компанією. При цьому суд зазначає, що надані відповідачами платіжні доручення не містять зазначення щодо цільового призначення перерахованих грошових сум, а в розписці [PERSON] зазначено про отримання останнім 1000 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачами не доведено факту здійснення будь-якої грошової виплати в рахунок відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі № 6-954цс16, завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов'язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов'язком боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик. Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного. Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, внаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Неодержання потерпілим страхового відшкодування за договором (або його одержання, якщо страхового відшкодування недостатньо для повного покриття шкоди) не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. З огляду на зазначене право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав. Виходячи з вищевказаного, враховуючі розмір заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наявність у позивача права вимоги у відповідача [PERSON] відшкодувати моральну шкоду, розмір якої не був покритий страховою виплатою. Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої діями [PERSON], суд визначає виходячи від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач внаслідок загибелі дитини, неможливості відновлення понесених немайнових втрат у зв'язку з особливостями їх характеру, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, Суд погоджується з розміром спричиненої моральної шкоди, зазначеним позивачем, при цьому враховує, що загибла [PERSON] була єдиною дитиною позивача, душевні страждання позивача у зв'язку з втратою дитини та вимушені зміни у життєвих стосунках є тяжкими, відновити попередній стан неможливо. Крім того, суд враховує ту обставину, що виконання зобов'язання щодо відшкодування шкоди відповідачем було припинено після набрання вироком щодо нього законної сили. З урахуванням перелічених обставин, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що заявлений позивачем розмір спричиненої йому відповідачем [PERSON] моральної шкоди у сумі 120000 гривень є обґрунтованим, відповідає обсягу понесених позивачем моральних страждань та підлягає стягненню з відповідача [PERSON] з урахуванням виплаченої суми страхового відшкодування моральної шкоди у сумі 14616 гривень (120000 - 14616 = 105384). Позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 30000 гривень задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Підставою позовних вимог до [PERSON] позивач зазначає виникнення зобов'язання у [PERSON] як поручителя за розпискою відшкодування [PERSON] завданої матеріальної та моральної шкоди. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З метою забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов'язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов'язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦК). Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Цивільний Кодекс України не визначає перелік істотних умов, які повинен містити договір поруки, проте, оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Надпис виконаний від імені відповідача [PERSON] на розписці відповідача [PERSON] від 17 вересня 2015 року не має ознак письмового договору, а тому не є договором поруки у розумінні вимог ст. 553 ЦК України. Як вбачається з наданої позивачем квитанції № 93 від 16 листопад 2016 року, позивачем при пред'явлення позову було сплачено судовий збір у сумі 1378,00 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, а саме з відповідача [PERSON] на користь позивача суд стягує витрати по сплаті судового збору у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір», виходячи з задоволення позовної вимоги немайнового характеру, а саме - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2017 становить 640 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial