Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 23 лютого 1957 року його батьки [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, за час перебування у якому побудували будинок [ADDRESS]. Такий був їхнім спільно набутим майном, тобто належав їм по 1/2 частині кожному, однак за життя право власності на нього вони не оформили. Головою вказаного домогосподарства була його мама. [INFO] помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS], відтак 19 серпня 1978 року мама вийшла заміж за [PERSON] та після державної реєстрації шлюбу змінила своє прізвище із [PERSON] на [PERSON]. [INFO] [PERSON] також померла. Рішенням Перечинського районного суду від 19 листопада 2018 року встановлено, що його мама [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька [PERSON] шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Оскільки він фактом спільного проживання із мамою прийняв спадщину за нею, однак нотаріусом в оформленні такої йому було відмовлено за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок, тому просить позов задовольнити. У підготовчому судовому засіданні представник позивача - адвокат Мулеса М.В. просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Крім цього, подав письмову заяву, в якій просив питання розподілу понесених позивачем судових витрат не вирішувати. Представник Перечинської міської ради Закарпатської області як відповідача у підготовче судове засідання не з'явився, подав заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнав. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [INFO] померла мама позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконкомом Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області [INFO] (а. с. 5, 6-8, 9, 21, 33). Також встановлено, що згідно довідок виконавчого комітету Перечинської міської ради Закарпатської області № 669 від 22 червня 2017 року та № 246 від 11 травня 2018 року [PERSON], яка померла [INFO], на момент смерті постійно проживала та була головою домогосподарства [ADDRESS] (а. с. 10, 32). Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 01 січня 2004 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання цим Кодексом чинності. Як роз'яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином, оскільки спадщина за спадкодавцем [PERSON] відкрилася [INFO] і строк на її прийняття закінчився до набрання чинності ЦК України (01 січня 2004 року), тому суд вважає необхідним застосувати до даних правовідносин норми ЦК УРСР. Так, відповідно ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 529 ЦК Української РСР (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Однак, відповідно до ст. 548 цього Кодексу для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Згідно ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном чи подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до довідки виконавчого комітету Перечинської міської ради Закарпатської області № 669 від 22 червня 2017 року позивач [PERSON] на момент смерті [PERSON] та протягом шести місяців після такої був зареєстрований у будинку [ADDRESS], внаслідок чого вважається таким, що фактично вступив в управління спадковим майном (а. с. 10). Згідно витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 49821547 від 10 листопада 2017 року спадкова справа стосовно спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO], відсутня (а. с. 13). Відповідно до ч. 2 ст. 548, ст. 525 цього Кодексу прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Отже, враховуючи те, що позивач як спадкоємець першої черги протягом строку, встановленого ст. 549 ЦК Української РСР, фактично вступив в управління спадковим майном, згідно ст. 553 цього Кодексу від прийняття спадщини не відмовився, а інших спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину після смерті [PERSON], не встановлено (а. с. 10, 13), тому він вважається таким, що прийняв її одноосібно. Разом з цим, згідно повідомлення приватного нотаріуса Перечинського районного нотаріального округу за вих. № 59/02-14 від 14 червня 2018 року позивачу [PERSON] було відмовлено у оформленні спадщини за спадкодавцем [PERSON], яка померла [INFO], оскільки документ, що посвідчує право власності на житловий будинок [ADDRESS], відсутній (а. с. 11). Як роз'яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 41, ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом; кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Таким чином, оскільки у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому суд, використовуючи винятковий спосіб їх захисту - визнання права власності на спадкове майно, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що згідно квитанції № 0610940100 від 09 січня 2019 року позивачем [PERSON] сплачено 987,98 грн. судового збору (а. с. 1). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з поданої представником позивача заяви, останній, з врахуванням принципу диспозитивності, просить не вирішувати питання розподілу понесених [PERSON] судових витрат, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що оскільки таке його волевиявлення не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідача, тому може бути задоволене судом. На підставі наведеного та

Outcome: approved