Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 09.08.2014 року між ним та відповідачем укладено договір позики, відповідно до якого, відповідач позичив у позивача 33 230 грн. 00 коп., з щомісячною сплатою до 20 числа 5 % від суми позики. В зв'язку з тим, що відповідач відмовилась виконувати свої обов'язки згідно умов укладеного договору, ухиляючись від повернення боргу, позивач з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 07.09.2017 року, просив стягнути з відповідача 68 121 грн. 50 коп., яка складається з боргу за договором позики у розмірі 33 230 грн. 00 коп. та процентів за договором позики у розмірі 34 891 грн. 50 коп. та судового збору. Позивач в судове засідання не з'явився про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, але до канцелярії суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без його участі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судові засідання призначені на 31.08.2017 року о 10 год. 00 хв. та 07.09.2017 року о 09 год. 00 хв. не з'явилась, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що сторони 09.08.2014 року фактично уклали договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 33 230 грн. з щомісячною сплатою до 20 числа 5 % від суми позики, на підтвердження чого відповідач видала позивачу письмову розписку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Положеннями статті 599 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У позовній заяві зазначено що позивач усно звернувся до відповідача з вимогою 20.08.2014 року, однак серед матеріалів позову не міститься доказів, які б надавали суду можливість визначити час звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів. Оскільки у розписці від 09.08.2014 року сторонами не було встановлено строку повернення грошових коштів суд вважає, що відповідності до положень ст. 1049 ЦК України строк повернення грошових коштів настав 21.07.2017 року, тобто після звернення позивача з вищевказаним позовом до суду, що по суті є письмовою вимогою про повернення коштів до відповідача. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку щодо стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 33 230 грн. 00 коп., які позивач передав у власність відповідачу за договором позики від 09.08.2014 року. Крім того, статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У розписці сторони погодили, що відповідач зобов'язався сплачувати щомісячно до 20 числа 5% від суми позики. Згідно здійсненого позивачем розрахунку процентів, сума відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача сплаті, складає 34 891 грн. 50 коп.. Таким чином, враховуючи викладене та те, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 68 121 грн. 50 коп., яка складається з основного боргу в розмірі 33 230 грн. 00 коп. та процентів за договором позики у розмірі 34 891 грн. 50 коп.. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved