Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики. На обґрунтування вимог позивач в заяві та в судовому засіданні зазначив, що 10.10.2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 33165 гривень. На підтвердження умов договору та факту отримання грошової суми сторони склали письмовий договір. Вказаним договором позики було обумовлене зобов'язання [PERSON] повернути суму позики до 01.04.2017 року. В зазначений термін відповідач гроші в добровільному порядку не повернув. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, вказавши, що не позичав у позивача вказану в договорі суму. Відповідач підтвердив підписання ним договору позики, проте вказав, що на час підписання даного договору сума позики в договорі була вказана - 3165 грн., а другий екземпляр договору відповідач не отримував. Вважає, що оскільки договір не посвідчений нотаріально, то підстав для стягнення з нього суми позики немає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі матеріали (договір позики грошових коштів від 10.10.2016 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 10.10.2016 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики на суму 33165 гривень. На підтвердження умов договору та факту отримання грошової суми сторони склали письмовий договір. Вказаним договором позики було обумовлене зобов'язання [PERSON] повернути суму позики до 01.04.2017 року. В зазначений термін відповідач гроші в добровільному порядку не повернув. Внаслідок чого, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 10.10.2016 року становить 33165 гривень. Покази свідка [PERSON] суд відповідно до ст. 59 ЦПК України до уваги не приймає, оскільки відповідно до вимог ст.ст. 218, 1047, 1051 ЦК України умови договору позики та обставини його укладення і виконання не можуть доказуватись показами свідків. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526; 1046; 1047; 1049 ЦК України, із змісту яких слідує, що зобов'язання має виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору та вимогами закону. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (гроші кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових угод і права позивача на отримання виконання зобов'язання за договором позики, що є підставою для задоволення позову - стягнення на користь позивача суми боргу, що становить 33165 гривень. При цьому, заперечення відповідача щодо того, що він за договором позики від 10.10.2016 року мав повернути позивачу 3165 грн., а не 33165 грн. спростовуються текстом вказаного договору де чітко та однозначно цифровим позначенням та прописом вказана сума позики - 33165 грн. та відповідач підтвердив, що підпис на зворотному боці договору вчинено саме ним, а письмових доказів щодо безгрошовості даного договору (чи отримання позики у меншому розмірі) відповідач не надав в супереч вимогам ст. 1051 ЦК України, відповідно до якої позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо ж відповідач вважає, що він уклав договір під впливом обману або інших обставин - він в праві захистити свої права шляхом пред'явлення відповідного позову до позикодавця. Суд також не погоджується з позицією відповідача щодо необхідності відмови в задоволенні позову через недотримання нотаріальної форми договору позики від 10.10.2016 року, оскільки законом не передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення договору позики та відповідно до ст. 1047 ЦК України такий договір має бути укладений у простій письмовій формі, що в даному випадку було дотримано і тому такий правочин відповідно до ст. 204 ЦК України є правомірним за презумпцією. Вищенаведене є підставою для задоволення позовних вимог. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати, пов'язані з оплатою судового збору в розмірі ставок, визначених п.п.2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в сумі 640 грн., оскільки відповідач є стороною, котра порушила договірні зобов'язання. На підставі ст.ст. 526; 1046; 1047;1049; 1051 ЦК України та

Outcome: approved