Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в попередньому судовому засіданні уточнив, в якому просить визнати незаконним наказ головного лікаря Комунального закладу «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» Запорізької обласної ради [PERSON] №124-осн. від 09.12.2013 р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON]». Стягнути з КЗ «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» моральну шкоду в розмірі 6000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що за трудовим договором укладеного з відповідачем, виконуючи обов'язки бухгалтера, він повідомив правоохоронним органам Приморського району Запорізької області про зловживання службовим становищем головного лікаря санаторій «Глорія» [PERSON] За його інформацією, 13.09.2013р. було відкрито кримінальне провадження № 12013080340000917, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. [PERSON] угледів в його діях перевищення посадових повноважень, що виразилося, як вказано в мотивувальній частині наказу від 04.12.2013р. № 122-осн. в «неправдивій інформації внутрішнім органам Приморського РВ ГУМВС у Запорізькій області, які призвели до дискримінації адміністрації закладу санаторію «Глорія». Вимагав у термін до 06.12.2013р. подати письмове пояснення. Дії [PERSON] вважає незаконними і такими, що виходять за межі трудових відносин та повноважень особи мають правом прийому-звільнення (як це передбачено КЗпП України), бо юридична оцінка про зловживання службовим становищем особи, згідно КПК України, виняткова компетенція правоохоронних органів і суду. Наказом головного лікаря санаторію «Глорія» від 09.12.2013р. № 124-осн. він притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани з підстав, як зазначено в наказі, за порушення трудової дисципліни, перевищення службових повноважень виявилися у неправдивої інформації органам внутрішніх справ, які спричинили дискредитацію установи санаторій «Глорія». Наказ про накладення дисциплінарного стягнення не можна визнати законним, з таких підстав: по-перше, в наказі не обумовлено в чому виразилося порушення трудової дисципліни і непослідовність його дій; по-друге, його діями не порушені правила внутрішнього трудового розпорядку та КЗпП України; в-третіх, як бухгалтер зобов'язаний звернутися до правоохоронних органів, бо незаконні дії [PERSON] стосуються інтересів установи і саме [PERSON], а не він, дискредитує санаторій «Глорія». Притягнення його до дисциплінарної відповідальності засноване виключно з почуттів помсти, переслідуючи при цьому мету подальшого звільнення за ст. 40 КЗпП України. З метою спонукати його до звільнення за власним бажанням, [PERSON] створив негативне до нього ставлення колективу санаторію «Глорія». З цією метою двічі запрошував його на бесіду за участю заступника головного лікаря з економіки Суліменко-Пехтіна Т.А., заступника головного лікаря з технічних питань Шляхового Н.В. і юристконсульта Павліченко С.М. для виявлення, нібито, обставин звернення до правоохоронних органів. «Неправдива» інформація, за твердженням [PERSON], спричинила дискримінацію адміністрації установи санаторію «Глорія», про що доповів присутнім, а в їх особі і всьому колективу санаторію. З вини [PERSON] колектив санаторію став ставиться до нього вороже. Продовжуючи працювати на колишній посаді, із зазначеної причини, порушені склалися в колективі доброзичливі взаємини, спосіб життя, відчуває почуття морального, глибоко душевного страждання і переживання. Завдану йому, з вини [PERSON], моральну шкоду, за законом зобов'язаний відшкодувати відповідач, який в еквіваленті грошима оцінює в 6000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], підтримали позовні вимоги з наведених підстав, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення та пояснив, що [PERSON] за порушення трудової дисципліни було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Просить суд відмовити в позові в повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] працює бухгалтером Комунального закладу «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» (а.с.55-59). 13.09.2014р. [PERSON] звернувся до Приморського РВ ГУМВС України в Запорізькій області з заявою відносно розтрат майна санаторія «Глорія» головним лікарем [PERSON], за його заявою відкрито кримінальне провадження № 12013080340000917, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. На теперішній час досудове розслідування вказаним кримінальним провадженням триває. (а.с.5). 04.12.2013 року наказом головного лікаря санаторія «Глорія» № 122-осн. [PERSON] наказано надати письмове пояснення за перевищення посадових повноважень, а саме непослідовними діями працівника. За подачу неправдивої інформації органам внутрішніх справ Приморського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, які призвели до дискредитації закладу санаторія «Глорія» (а.с.3). 09.12.2013 року наказом головного лікаря санаторія «Глорія» № 124-осн. [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності, в зв'язку з порушенням трудової дисципліни, та оголошено йому догану за невиконання наказу головного лікаря №122-осн. від 04.12.2013р. та за перевищення посадових повноважень, а саме непослідовними діями працівника. За подачу неправдивої інформації органам внутрішніх справ Приморського РВ ГУМВС України в Запорізькій області, які призвели до дискредитації закладу санаторія «Глорія» (а.с.4). Відповідно до ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України, дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно ч. 1 ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Частиною першою статті 149 КЗпП України, передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. З огляду на наведене суд приходить до висновку, що звернення громадянина до правоохоронних органів з заявою, не є порушенням КЗпП України. Крім того, в судовому засіданні відповідачем [PERSON] не надано жодного доказу, що [PERSON] при зверненні до правоохоронних органів, порушив правила внутрішнього трудового розпорядку (а.с.24-30) або посадової інструкції бухгалтера (а.с.55-59). Таким чином, суд не може визнати законним наказ «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON]», так як звернення до правоохоронних органів не є порушенням трудової дисципліни, що полягає в невиконанні чи неналежному виконанні покладених на нього трудових обов'язків. Щодо стягнення моральної шкоди суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (надалі Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Вказаною Постановою визначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно до п. 4 Постанови у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Проте, позивачем не наведені належні обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не наведено доказів, які підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказано з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Також позивач не зазначив чим саме підтверджується факт завдання йому моральної шкоди та не довів причинно-наслідкового зв'язку між моральною шкодою та діями відповідача. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Щодо стягнення судових витрат, відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи відносяться, у тому числі, витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з Комунального закладу «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн., які підтверджуються документально (а.с.23). Крім того, з Комунального закладу «Санаторій медичної реабілітації «Глорія» необхідно стягнути на користь держави судові витрати у розмірі 243,60 грн. На підставі ст. ст. 147, 147-1, 148, 149 КЗпП України,

Outcome: partial