Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 1 771 894,24 грн. та судового збору в сумі 10 510 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що 28.02.2017 року між сторонами було укладеного договір позики в сумі 1 055 093 грн., які відповідач зобов`язався повернути не пізніше 31.12.2017 р. [PERSON] власноручно написав позикодавцю [PERSON] письмову розписку на підтвердження одержаних в позику грошових коштів 28.02.2017 р. Позивач зазначає, що на звороті цієї боргової розписки він письмово підтвердив факт укладення договору позики, зазначивши, що він передав у позику [PERSON] грошові кошти 1 055 093 грн., що еквівалентно 39 000 дол. США по курсу НБУ на 28.02.2017 - 27,053672 грн. за 1 дол. США. Позивач стверджує, що відповідач свого зобов`язання по поверненню позичених коштів не виконав. У зв`язку з цим, з посиланням на норми ст. ст. 22, 524, 612, 623, 625, 1046-1050 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача суму позики у розмірі 1 055 093 грн.; проценти за користування коштами за період з 01.03.2017 р. по 29.02.2020 року у розмірі 495 231 грн. 70 коп.; інфляційні втрати від знецінення коштів за період з 01.01.2018 р. по 31.01.2020 року у розмірі 152 988,49 грн.; 3% річних від суми боргу за період з 01.01.2018 р. по 29.02.2020 року у розмірі 68 581,05 грн., що загалом становить суму 1 771 894,24 грн. Ухвалою суду від 03.03.2020 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження з викликом сторін в підготовче судове засідання (а.с. 11, 12). Ухвалою суду від 10.03.2020 року заяву позивача [PERSON] про забезпечення позову повернуто позивачу (а.с. 24, 25). 03.06.2020 року до суду надійшов відзив на позов у якому представник відповідача [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог. Зазначає, що на звороті боргової розписки запис позивачем зроблено не 28.02.2017 року та не в присутності відповідача, при цьому навмисно вказано про передачу грошей нібито в гривнях України - 1 055 093 грн. задля стягнення з відповідача штрафних санкцій. У розписці не передбачена процентна ставка за користування грошима, що підтверджує безпроцентність займу, та відповідний розрахунок таких процентів на валюту, вказану в розписці в доларах США до дня подачі позову, а не 31.12.2017 р. є порушенням прав відповідача та невідповідністю норм діючого законодавства. Іноземна валюта індексації не підлягає. Між сторонами виникли інші правовідносини, ніж позика саме 28.02.2017 року (а.с. 51-55). 17.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач просить задовольнити позов в повному обсязі, вказуючи, що 28.02.2017 р. відповідач взяв у нього в борг грошову суму у розмірі 39 000 дол. США, що станом на 28.02.2017 р. по курсу НБУ було еквівалентно 1 055 093 грн., та підтверджує факт, що грошові кошти передавались ним відповідачу в іноземній валюті - доларах США. Зобов`язання відповідача перед ним по поверненню грошових коштів не припинене, тому всі нарахування за заявленими позовними вимогами здійснені правомірно (а.с. 74-77). Ухвалою суду від 16.11.2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про призначення судової технічної експертизи документу відмовлено та задоволено клопотання про витребування від позивача оригіналу розписки від 28.02.2017 р. для огляду в судовому засіданні (а.с. 104, 105). Ухвалою суду від 16.11.2020 року клопотання представника відповідача [PERSON] про виклик свідків задоволено частково, викликано в судове засідання свідка - відповідача [PERSON] (а.с. 106, 107). Ухвалою суду від 16.11.2020 року підготовче провадження у справі закрито, розгляд справи по суті призначено у відкритому судовому засіданні (а.с. 98). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги та обставини викладені у позові та у відповіді на відзив. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність, надали пояснення викладені у відзиві на позов; відповідач пояснив, що коштів за наданою ним позивачу розпискою він не отримував. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, який також надавав пояснення у статусі свідка, представника відповідача, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Відповідно ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки можуть виникати із договорів та інших правочинів, чи безпосередньо з актів цивільного законодавства. Як убачається зі змісту наданої відповідачем [PERSON] розписки від 28.02.2017 р., відповідач отримав від позивача [PERSON] у борг 38 000 дол. США та 1 000 дол. США, які зобов`язувався повернути не пізніше 31 грудня 2017 року (а.с. 6). Відповідно положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідач, який був допитаний судом у якості свідка, суду пояснив, що текст розписки від 28.02.2017 р. на загальну суму коштів 39 000 дол. США було написано та підписано ним особисто, проте він не пам`ятає коли та за який умов це писав, ніяких грошей позивач йому не передавав. З позивачем вони знайомі з 1997 р., один в одного брали кошти, між ними були партнерські та довірливі відносини у бізнесових проектах, стосунки були братськими. У своєму комерційному крузі вони складали розрахунки по справах на вкладення грошей, неодноразово один одному писали розписки, які по закінченню проектів повертали та знищували. [INFO] помер їхній партнер, документи зникли, знайти написані позивачем йому розписки він не зміг. Надана [PERSON] суду розписка стосується бізнесових взаємовідносин. Запис позивача на звороті розписки є шахрайськими діями з приводу чого він буде звертатися до правоохоронних органів. За правилами ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Отже, враховуючи приписи чинного законодавства, пояснення свідка відповідача [PERSON] про те, що гроші за наданою ним розпискою від 28.02.2017 р. від позивача він не отримував, суд до уваги прийняти не може, оскільки суду не доведено факту написання [PERSON] розписки під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, що слугувало б підставою для відмови в позові. Також на момент вирішення спору укладений між сторонами договір позики в установленому законом порядку недійсним не визнаний. За викладених обставин суд приймає до уваги розписку відповідача від 28.02.2017 р., як укладений між сторонами договір позики, за умовами якого відповідач зобов`язався повернути позивачу грошові кошти у розмірі 39 000 дол. США до 31.12.2017 року (а.с. 6). У відповіді на відзив позивач підтверджує факт передачі ним відповідачу позики в доларах США, а не в гривнях у розмірі еквівалентному до вказаної суми, як ним зазначено на звороті боргової розписки та в позовній заяві. Відповідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 525, 526 ЦК України). Як визначено статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно положень частини 1 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідачем суду не надано жодних доказів на підтвердження повернення позивачу грошових коштів за наданою борговою розпискою. За правилами ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно норми частини 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Відповідно положень частини 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, у зв`язку з невиконанням умов укладеного договору позики з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума позики у розмірі 39 000 дол. США. За заявленими вимогами позивач також просить стягнути з відповідача проценти за користування коштами за період з 01.03.2017 р. по 29.02.2020 року у розмірі 495 231 грн. 70 коп. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно частини 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як зазначено вище, відповідач зобов`язувався повернути позивачу отримані кошти до 31.12.2017 року. При цьому за умовами укладеного між сторонами договору позики не передбачено сплати процентів. Враховуючи вищезазначені положення закону та умови укладеного між позивачем та відповідачем правочину, яким не визначено зобов`язання відповідача щодо сплати відсотків за користування грошима, у тому числі після спливу обумовленого у договорі строку повернення коштів, суд вважає, що заявлені вимоги в частині стягнення процентів слід задовольнити частково, а саме підлягають стягненню проценти за період з 01.03.2017 р. по 31.12.2017 р. від суми позики з урахуванням встановленої облікової ставки Національного банку України, що становить суму 4 268,63 дол. США. Зокрема, виходячи із розміру боргу 39 000 дол. США, вказаний період включає: з 01.03.2017 по 13.04.2017 (44 дні) за обліковою ставною НБУ 14 % - проценти у розмірі 658,19 дол. США, з 14.04.2017 по 25.05.2017 (42 дні) за обліковою ставною НБУ 13 % - проценти у розмірі 583,40дол. США, з 26.05.2017 по 26.10.2017 (154 дні) за обліковою ставною НБУ 12,5 % - проценти у розмірі 2 056,85 дол. США, з 27.10.2017 по 14.12.2017 (49 днів) за обліковою ставною НБУ 13,5 % - проценти у розмірі 706,81 дол. США, з 15.12.2017 по 31.12.2017 (17 днів) за обліковою ставною НБУ 14,5 % - проценти у розмірі 263,38 дол. США, що складає загальну суму - 4 268,63 дол. США. В решті позовних вимог в частині стягнення відсотків після закінчення строку дії договору позики - з 01.01.2018 р. до 29.02.2020 р. слід відмовити, оскільки такі вимоги не грунтуються на нормах чинного законодавства. При вирішенні спору суд враховує правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, від 06.02.2019 р. у справі № 175/4753/15-ц, відповідно яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він на вимогу позикодавця повинен сплатити останнього суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання, а також три відсотки річних за весь час прострочення. Три проценти річних слід нараховувати від суми заборгованості 39 000 доларів США за період заявлених вимог - з 01.01.2018 р. по 29.02.2020 року включно, що становить 790 днів прострочення, у тому числі: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - 365 днів, з 01.01.2019 по 31.12.2019 р. - 365 днів (загальна сума 730 днів); з 01.01.2020 по 29.02.2020 - 60 днів. Отже, 3 % річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання становить у розмірі 2 531,80 дол. США ((39 000 х (3 : 365 : 100) х 730 = 2 340 дол. США) + (39 000 х (3 : 366 : 100) х 60 = 191,80 дол. США), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В частині позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат від знецінення коштів за період з 01.01.2018 р. по 31.01.2020 року у розмірі 152 988,49 грн. слід відмовити, оскільки положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення боргу з урахуванням індексу інфляції у даному випадку на спірні правовідносини не поширюються, так як за договором позики кошти надавались в іноземній валюті, а саме в доларах США, тому індекс інфляції, що існує в Україні щодо національної грошової одиниці гривні не може поширюватися на будь-яку іншу іноземну валюту, в тому числі і на долар США. За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року № 6-284цс17. Отже, позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача на користь позивача слід стягнути загальну суму коштів за договором позики від 28.02.2017 р. у розмірі 45 800,43 доларів США, що включають: основну суму заборгованості у розмірі 39 000 дол. США, проценти за користування позикою у розмірі 4 268,63 дол. США та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 2 531,80 дол. США. Разом з тим, позивачем позовні вимоги заявлені до стягнення в національній валюті України - гривнях. За вимогами частини 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вищевикладених обставин суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача кошти у розмірі 45 800,43 доларів США, що на станом на час ухвалення рішення еквівалентно сумі 1 275 363 грн. 35 коп. (курс НБУ станом на 19.02.2021 року за 1 дол. США - 27,8461 грн.). В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України в порядку розподілу судових витрат з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в дохід держави у розмірі 10 510 грн. (а.с. 7).

Outcome: partial