Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що за час шлюбу з відповідачкою - у липні 2002 року вони придбали для сім'ї житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 7,8 соток, який на даний час є предметом спору. У серпні 2002 року відповідачем укладено договір купівлі-продажу та у тому ж році зареєстровано право власності на цей будинок. Під час спільного проживання поводився капітальний ремонт, будівельні роботи, створено нові об'єкти та споруди, що в цілому зумовлюють збільшення вартості нерухомого майна. Оскільки зазначений житловий будинок з господарськими спорудами (гараж), земельна ділянка, розташовані в [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати за ним право власності та виділити належну йому ? частину цього майна. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та представник позивача просив їх задовольнити. Відповідачка та її представник проти позову заперечували. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, які у судовому засіданні дали характеристики особам сторін, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного. З 19.07.1992р. по 08.07.2005р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного доходу (заробітку). Відповідно до ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу. На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у серпні 2002 року, спірний житловий будинок належить сторонам спільно як сумісна власність подружжя і на ? частину якого він просить визнати право власності за ним. Відповідачка, у свою чергу, стверджує, що житловий будинок під літерою «А», на ? частину якого позивач просить визнати право власності, знесений і побудовано новий - під літерою «Е», який перебуває у її приватній власності, а тому предмету спору фактично не існує. Доказів на підтвердження цих посилань сторонами не надано, тому такі твердження суд до уваги не бере. Згідно ч.1 ст.625 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За статтею 657 ЦК України договір купівлі продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Як визначено ч.3 ст.640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Разом з тим, у судовому засіданні встановлено наступне. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 20.08.2009р. (а.с.57) відповідачці на підставі рішення 4 сесії V скликання Новопетрівської сільської ради №72 від 01.07.2006р. є власником земельної ділянки площею 0,0572га. по [ADDRESS]. Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Крім того, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.07.2010р. (а.с.56) позивачці на підставі рішення виконавчого комітету Новопетрівської сільської ради №96 від 03.06.2010р. на праві власності належить 1/1 частина житлового будинку [ADDRESS]. Згідно ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Таким чином, право власності відповідача на спірне нерухоме майно було зареєстроване після розірвання шлюбу (шлюб між сторонами розірвано у 2005 році, а право власності на нерухоме майно: земельну ділянку та житловий будинок зареєстровано у 2009 році та 2010 році відповідно). Отже, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, оскільки житловий будинок та земельна ділянка не підлягають розподілу і ? їх частина не може бути виділена позивачу, оскільки їх держана реєстрація відбулась після розірвання шлюбу, що підтверджується відповідними свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та державним актом, тому вказане нерухоме майно не є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Крім того, представник відповідачки просила відмовити у позові з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України (а.с.27-29), посилаючись на те, що позивач дізнався про порушення своїх прав після розірвання шлюбу, тобто у 2005 році, а до суду з позовом про поділ майна подружжя звернувся у 2013 році. Суд вважає заяву обґрунтованою, оскільки загальний строк позовної давності позивачем пропущено без поважних причин, питання про його поновлення не ставилось. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed