Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, просив визнати недійсним договір поруки №28-01-2015/25, укладений 28 січня 2015 року між [PERSON] акціонерним товариством Акціонерним банком «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON]. В обґрунтування позову посилався на таке. [PERSON] приватним підприємством «ВІРТУС» та [PERSON] акціонерним товариством Акціонерним банком «Порто-Франко» 11 березня 2013 року укладений кредитний договір № 180/1-13, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відзивної реверсивної кредитної лінії на поточні потреби у сумі в 225\~000,0 доларів США на строк з 11.03.2013 року до 10.03.2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом - 14% річних. 13.03.2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно з положеннями якої збільшено суму кредиту до 450\~000,0 доларів США. [PERSON] сторонами 11 березня 2014 року укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно з положеннями якої змінено строк повернення кредитних коштів на 09.03.2015 року та змінено окремі положення кредитного договору. Отже, позивач взяв на себе кредитні зобовязання перед банком, які, згідно з п.п.2.2 п.2 розділу 2 кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №1, забезпечені заставою нерухомого майна позивача, зокрема, нежитлових приміщень № 502 першого поверху і підвалу № 501 в літ. А, що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Канатна, 29, та нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 62,9 кв.м., і першого поверху, загальною площею 522,5 кв. м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, 19. Втім, між відповідачами 28 січня 2015 року укладено договір поруки № 28-01-2015/25, згідно з умовами якого [PERSON] зобовязується відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобовязань МПП «ВІРТУС» за вказаним кредитним договором в межах суми забезпечення в 1000,00 гривень. Позивач вважає зазначений договір таким, що укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а отже, є недійсним. Позивач вважає, що відповідач зловживає своїми правами, а укладення зазначеного договору стало штучної підставою для численних звернень банку до різних судів України, зокрема, до й до Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. В судове засідання зявився представник відповідача [PERSON] акціонерного товариства Акціонерного банку «ПОРТО-ФРАНКО», позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими та такими, у задоволенні яких необхідно відмовити. У судове засідання зявився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про час, дату та місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Щодо фактичних обставин справи. 11 березня 2013 року між [PERSON] приватним підприємством «ВІРТУС» та [PERSON] акціонерним товариством Акціонерним банком «ПОРТО-ФРАНКО» укладено кредитний договір №180/1-13, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відзивної реверсивної кредитної лінії на поточні потреби у сумі 225\~000,0 доларів США на строк з 11.03.2013 року до 10.03.2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом - 14% річних. 13.03.2013 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, згідно з положеннями якої збільшено суму кредиту до 450000,0 доларів США. 11 березня 2014 року між сторонами укладено додаткову угоду №2 до кредитного договору, згідно з якою змінено строк повернення кредитних коштів на 09.03.2015 року та змінено окремі пункти кредитного договору. Отже, позивач взяв на себе кредитні зобовязання перед банком, які, згідно з п.п.2.2 п.2 розділу 2 кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №1, забезпечені заставою нерухомого майна позивача, а саме: нежитлових приміщень № 502 першого поверху і підвалу № 501 в літ. А, що знаходяться за адресою м. Одеса, вул. Канатна, буд. 29, та нежитлових приміщень підвалу, загальною площею 62,9 кв. м., і першого поверху, загальною площею 522,5 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Одеса, вул. Паустовського, 19. 28 січня 2015 року між [PERSON] акціонерним товариством Акціонерний банк «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] укладено договір поруки № 28-01-2015/25, згідно з умовами якого [PERSON] зобовязалася відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобовязань МПП «ВІРТУС» за кредитним договором. Згідно з п.1.3 зазначеного договору поруки, що оспорюється позивачем, зобовязання поручителя за договором забезпечується належними йому коштами у розмірі 1000,00 гривень, на які може бути звернено стягнення у порядку, встановленому чинним законодавством України. На підставі зазначеного договору поруки банк звернувся до Інгулецького районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, що було зумовлено місцем реєстрації фізичної особи [PERSON], згідно з положеннями статей 109 та 113 Цивільного процесуального кодексу України про визначення територіальної підсудності, а саме: Дніпропетровська область, Інгулецький район, м. Кривий Ріг, вул.. Поштова, 50. Саме останнє суд визнає єдиною правовою метою укладення оспорюваного договору поруки. Щодо обґрунтування права позивача на звернення до суду із вказаним позовом. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, згідно з наведеними нормами статті правом на звернення до суду із позовними вимогами про визнання недійсним правочину наділена будь-яка заінтересована особа, яка заперечує його дійсність з тих чи інших підстав. Згідно з правовою позицією, викладеною у п.20 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року з урахуванням статей 553 - 554 ЦК договір поруки укладається кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо. Так, згідно з п.п.3.4.4. оспорюваного договору поручитель має право вимагати від позичальника компенсації прямих збитків, понесених у звязку з відповідальністю за нього, а також упущеної вигоди та інших витрат. Таким чином, наведеним пунктом оспорюваного договору значно розширюються обовязки позивача, що, на думку суду, доводить заінтересованість позивача у розгляді судом та визнанні вказаного правочину недійсним відповідно до положень ч.3 ст.215 ЦК України, що і надає право МПП «ВІРТУС» звернутись до суду із вказаним позовом. Щодо вимог про визнання договору недійсним. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ст.234 ЦК України, правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. За змістом правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. У цьому висновку судом враховано, що сума кредитних зобовязань за кредитним договором з урахуванням доповнень до нього становить 450\~000,0 доларів США, тобто істотну за розмірами суму грошових коштів. При цьому, як було зясовано, виконання своїх зобовязань позивач гарантував іпотекою нерухомого майна, що у цьому випадку є належним співмірним видом забезпечення виконання позивачем кредитних зобовязань. Натомість поручителем в оспорюваному договорі поруки виступає фізична особа, яка має віддалене від сторін кредитного договору місце проживання, недоведений достатній майновий стан та відсутність будь-яких правових звязків із позивачем, що надає суду підстави зробити висновок про відсутність у цієї особи як мети виконувати свої зобовязання за договором, так і фактичної можливості (оскільки протилежне представником банку в судовому засіданні не доведене). Судом також враховано, що сума забезпечення договору у межах 1000,00 гривень у порівнянні із сумою кредиту в 450\~000,0 доларів США не може вважатися дієвим способом забезпечення виконання такого зобовязань, що додатково свідчить про фіктивність вчинення такого правочину. Зазначена угода укладена банком про людське око виключно для того, щоб створити уявлення про існування дійсних правових підстав для звернення до суду з позовом до позивача (в цьому провадженні) за місцем проживання уявного поручителя. На переконання суду, укладення такого роду правочинів є відвертим зловживанням ним своїми цивільними правами, оскільки дійсні цивільні права у спірних правовідносинах було використано банком лише з метою завдати шкоди реалізації прав та законних інтересів МПП «ВІРТУС». Порушення банком прав позивача на доступ до правосуддя. Такі дії банку свідчать про порушення прав позивача на доступ до правосуддя, оскільки банком штучно створювалися підстави для звернення з власним позовом до будь-якого суду першої інстанції в межах території України. Укладення подібних фіктивних правочинів є усталеною неправомірною практикою банку з метою подання численних звернень до різних судових інстанції, про що свідчить, зокрема, й наявність іншого цивільного позову, поданого до Димитровського міського суду Донецької області за правилами альтернативної підсудності за місцем проживання іншої фізичної особи поручителя, що стало можливим внаслідок укладення відповідного договору поруки із встановленням обмеженої відповідальності поручителя у такому самому розмірі незначному у сумі 100,0 гривень (порівняно з розміром забезпечуваного такою порукою зобовязання). За статтею 6 Європейської конвенції з прав людини кожна особа має право на незалежний і безсторонній суд, встановлений законом. З огляду на це можливий відповідач у цивільній справі має бути обізнаний про перелік уповноважених судових органів, які вправі розглядати такий спір. В ситуації, коли боржник у вказаних кредитних зобовязаннях є необізнаним про існування інших поручителів у власному зобовязанні, а, відповідно, є необізнаним з переліком уповноважених судових органів, що вправі здійснювати розгляд такого спору, створюють непевність у правовому статусі позивача (за цим провадженням), що в цілому призводить до порушення його права на доступ до правосуддя. Забезпечення порушеного на момент укладення договору поруки основного зобовязання. Отже, на момент укладання оспорюваного договору поруки, обидві сторони договору розуміли заздалегідь, що він не буде виконаним, а реальною метою банку була зміна територіальної підсудності на випадок судового врегулювання спору із позивачем, про що свідчить і дата укладення вказаного договору 28.01.2015 року. При цьому, суд переконаний, що укладення договору поруки за правовою логікою є можливим виключно до моменту порушення основного зобовязання боржником. Так, відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, у звязку з чим повинна існувати можливість (вірогідність) того, що боржник виконає свій обовязок. Враховуючи зазначене, укладення оспорюваного договору поруки фактично свідчило про поручительство у зобовязанні, яке вже порушене основним боржником, що не відповідає правовій меті та сенсу поруки відповідно до встановлених вимог ЦК України. Додатково судом враховано наступне. Як вбачається з п.п.3.1.1 п.3.1 розділу 3 зазначеного договору поруки, кредитор зобовязується у випадку невиконання позичальником ( МПП «ВІРТУС») забезпеченого порукою зобовязання направити поручителю письмову вимогу з визначеним обсягом невиконаного позичальником відповідного зобовязання. Крім того, банк має право, згідно з п.3.2, у випадку невиконання позичальником зобовязань, передбачених договором кредиту, не пізніше наступного робочого дня з моменту настання строку виконання зобовязань, вимагати від поручителя, як солідарного боржника, виконання зобовязання позичальника, згідно з п.1.1 цього договору. Разом з тим, будь-яких вимог банком до [PERSON] не предявлялось, ані щодо виконання його грошового зобовязання як поручителя, ані щодо виконання кредитного зобовязання позичальника. Отже, банк як не виконав обовязку за договором, так і не скористався правом, наданим ним. Щодо належного відповідача у справі за цим позовом. Суд критично ставиться до заперечень представника банку щодо неналежного статусу цієї сторони в якості відповідача. В першу чергу, судом має бути враховано, що позивач не надав згоди на заміну відповідача та наполягав на статусі АБ «ПОРТО-ФРАНКО» в якості належного відповідача. В другу чергу, судом враховано, що хоча за рішенням господарського суду Одеської області від 12 травня 2015 року права кредитора за кредитним договором, укладеним 11 березня 2013 року між [PERSON] приватним підприємством «ВІРТУС» та [PERSON] акціонерним товариством Акціонерним банком «ПОРТО-ФРАНКО» №180/1-13, визнані за Національним банком України, й це рішення суду набрало законної сили згідно з рішенням Одеського апеляційного господарського суду 27 серпня 2015 року, втім, банк продовжив свою протиправну практику. Зокрема, банк звернувся 27 серпня 2015 року з позовом до Інгулецького районного суду міста Кривий Ріг Дніпропетровської області, за яким відкрито провадження 27 жовтня 2015 року. Наведене свідчить, що банк визнає себе належним кредитором за названим кредитним договором №180/1-13, реалізуючи повною мірою свої права уповноваженої та належної особи в цьому зобовязанні. Таким чином укладення й використання наслідків укладення таких недійсних правочинів штучно створюють для банку правові можливості, що призводить до зловживання цією організацією своїми уявними або реальними правами з метою завдати шкоди позивачу. Таким чином, вбачається, що сторони оспорюваного договору не вчиняли жодних дій для здійснення правочину та не мали на меті їх вчиняти, що беззаперечно вказує на його фіктивність, у звязку із чим суд вважає позов Малого приватного підприємства «ВІРТУС» обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається. За ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Outcome: approved