Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з [PERSON] інфляційні нарахування та 3% річних на користь [PERSON] в розмірі 3 583 380,79 грн., з яких: за період з 03.12.2012 по 23.09.2019 3 053 055,55 грн. інфляційних нарахувань та за цей же період 3 % річних у розмірі 530 325,22 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 27.06.2008 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко Л.А. та зареєстрований в реєстрі правочинів за №3767. Посилається на те, що 31.10.2011 Апеляційним судом Київської області постановлено рішення по справі 2-173/2010, у якому судовою колегією вирішено: розірвати договір купівлі продажу та земельної ділянки, укладений 27.06.2008, та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в розмірі 2 982 074 грн. та судові витрати в сумі 27 357 грн. Вказав, що 25.11.2011 державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Ахмад Н.І. відкрито виконавче провадження №30053113. Позивач вказав на те, що грошове зобов`язання відповідачем досі не виконане. Зазначено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22.11.2012 у справі №2609/15361/12, у зв`язку з невиконанням [PERSON] грошового зобов`язання, з останнього стягнуто на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних у розмірі 94 240,57 грн., а також судовий збір у розмірі 942,40 грн. Пояснено, що 29.07.2013 з боржника [PERSON] було стягнуто частину суми боргу, а саме: 557 405,00 грн. шляхом реалізації належного йому арештованого нерухомого майна (будинку) згідно з Протоколом № 1013327/1 від 29.07.2013 про проведення прилюдних торгів. Більше жодних дій із виконання грошового зобов`язання боржником не здійснювалось. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду з даним позовом та просив його задовольнити. 12.10.2016 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Лазаренко В.В. Ухвалою судді від 17.10.2016 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 05.04.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Посилається на те, що позивач уже звертався до суду з аналогічним позовом, що, на думку сторони відповідача, свідчить про недобросовісне використання позивачем його процесуальних прав. Вказала на те, що невиконання рішення суду не може бути підставою для нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, у невиконанні рішення суду немає вини чи умислу відповідача, та останній вчиняє всі залежні від нього дії для виконання рішення суду. Також посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 30.08.2016 у справі №359/9629/15-ц було встановлено незаконність продажу будинку відповідача з прилюдних торгів від 29.07.2013 по заниженій ціні, а також факти й обставини, що мають значення для даної справи. Обставини, встановлені даним рішенням суду від 30.08.2016 свідчать про протиправне позбавлення відповідача права власності на його майно та створення цим перешкод відповідачу у виконанні відповідного рішення Апеляційного суду Київської області у справі №2-173/2010, за невиконання якого позивач і звернувся до суду з даним позовом. Крім того, сторона відповідача вказує на те, що позивач у своєму позові, як на підставу заявлених вимог, посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачається нарахування інфляційних втрат та 3 % річних лише у випадку порушення грошових зобов`язань сторони за договором, а не на підставі рішення суду. Так, сторона відповідача вважає, що вимоги позивачем нараховано інфляційні втрати та 3 % річних в тому числі на судові витрати, що не може бути визнано грошовим зобов`язанням відповідача у розумінні ст. 625 ЦК України. Також відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 27.06.2008, який був розірваний за рішенням суду, не встановлювалось грошового зобов`язання відповідача повернути кошти позивачу у разі розірвання даного договору. Тобто, присудження з відповідача на користь позивача було здійснено не на підставі умов договору купівлі-продажу будинку від 27.06.2008, а за рішенням суду. Крім того, просить застосувати строки позовної давності до вимог позивача, оскільки з моменту набрання відповідного рішення суду 31.10.2011, видання виконавчого листа та початку виконання рішення суду до дати звернення позивача до суду з даним позовом минуло більше трьох років. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 13.02.2019 зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Усатовій І.А., у зв`язку з тимчасовим відстороненням від посади судді [PERSON] . Ухвалою суду від 23.09.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення інфляційних та 3% річних. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність, необґрунтованість позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 27.06.2008 між сторонами був укладений договір купівлі-продажу будинку та присадибної ділянки площею 0, 1200 га в садовому товаристві» Святище -2» по [ADDRESS] , що знаходиться на території Гнідинської сільської ради Бориспільського р-ну Київської обл. За умовами договору позивачем було сплачено відповідачу 1 300 000 грн. вартості будинку та 1 682 974гр. вартості земельної ділянки. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31.10.2011 укладений між сторонами договір купівлі-продажу був розірваний, стягнуто з відповідача на користь позивача отримані за договором кошти в розмірі 2 982 074 грн. та судові витрати в справі, а всього 3 009 431 грн. 96 коп. На виконання даного рішення суду 14.11.2011 Бориспільським міськрайонним судом Київської області був виданий виконавчий лист. З матеріалів справи вбачається, що постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГУЮ у м. Києві від 22.10.2012 було відкрито виконавче провадження по виконанню рішення суду, накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона на його відчуження. Представники сторін у судовому засіданні підтвердили, що рішення Апеляційного суду Київської області до цього часу відповідачем не виконано. Так, у зв`язку з наведеним, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь інфляційні нарахування та 3% річних в розмірі 3 583 380,79 грн., з яких: за період з 03.12.2012 по 23.09.2019 3 053 055,55 грн. інфляційних нарахувань та за цей же період 3 % річних у розмірі 530 325,22 грн., на що суд зазначає наступне. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Підстави припинення зобов`язання визначені гл. 50 ЦК України. Судом встановлено, що на момент звернення позивача до суду і під час вирішення спору судом відповідач рішення суду не виконав, стягнуту за рішенням суду суму грошових коштів позивачу не повернув, а тому грошове зобов`язання, незважаючи на наявність виконавчого провадження, не можна вважати таким, що припинило своє існування, оскільки главою 50 ЦК України такої правової підстави припинення зобов`язань не передбачено. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Набранням законної сили рішенням суду про стягнення грошового боргу не є підставою для припинення грошового зобов`язання, а боржник несе обов`язок відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час до виконання рішення суду про стягнення грошового боргу. Виходячи з цих обставин, проаналізувавши надані стороною позивача розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь за період з 03.12.2012 по 23.09.2019 3 053 055,55 грн. інфляційних нарахувань та за цей же період 3 % річних у розмірі 530 325,22 грн., а всього 3 583 380,79 грн. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Суд не приймає до уваги позицію сторони відповідача стосовно підстав для відмови у позові як необґрунтовану та не доведену належними доказами. Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення заяви сторони відповідача про застосування строків позовної давності з огляду на наступне. Законодавець визначає обов`язки боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Вказане кореспондується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, а також з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Зазначений позов поданий до суду 16.09.2016, на момент звернення до суду позивач просив стягнути з відповідача на свою користь за період з 03.12.2012 по 14.09.2016 інфляційне нарахування у розмірі 2 171 337,66 грн. та 3 % річних у розмірі 300 029,53 грн. З огляду на наведене, суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір в розмірі 9605,00 гривень.

Outcome: approved