Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди з відповідача, та його вимоги підтримав в судовому засіданні представник і мотивує тим, що [PERSON] з 27.07.1986 року до 31.03.2011 року працював на ПАТ «СМНВО». Рівень виробничого шуму, пилу, де працював позивач, не відповідав вимогам державних санітарних норм. В результаті роботи в неналежних умовах [PERSON] отримав професійне захворювання. Захворювання професійне: ХОЗЛ токсико-пилової етіології II ст. в фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень ІІ ст. Легенева недостатність II ст. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість ІІІ ст. зниження слуху професійного характеру, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання №50 від 25.12.2006р. Причиною професійного захворювання, згідно акту розслідування профзахворювання № 50 від 25.12.2006р. є недосконалість технологій, неефективне використанням засобів індивідуального захисту. Відповідно до акту огляду МСЕК від 12.01.2015 року ступінь втрати професійної працездатності становить 60%, встановлена 3 група інвалідності. Вплив шкідливих виробничих факторів спричинив [PERSON] моральну шкоду, порушилися нормальні життєві звязки, він має обмеження в життєдіяльності, звичках, бажаннях, все це вимагає додаткових зусиль по організації його життя і веде до нових переживань, тому позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 18000 грн. моральної шкоди заподіяної внаслідок ушкодження здоровю. Представник ВАТ «Сумське НВО» в судовому засіданні з позовними вимогами [PERSON] не погодився, оскільки в п. 19 акту розслідування професійного захворювання № 50 від 25.12.2006р. складеного комісією з розслідування професійного захворювання відносно [PERSON], не встановлено порушень товариством нормативних актів про охорону праці та не визначено особи товариства, які допустили такі порушення, крім того, зазнчив, що документи, на які посилається позивач, як на підставу заподіяння моральної шкоди не підтверджують факту заподіяння моральної шкоди. Вважає, що позивач отримав професійне захворювання зі своєї вини та не довів заподіяння йому моральної шкоди, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди з ВАТ «СМНВО» підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 27.07.1986 року до 31.03.2011 року працював на ПАТ «СМНВО», що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3-4). Актом розслідування професійного захворювання №50 від 25.12.2006р. [PERSON] встановлено професійне захворювання у вигляді: ХОЗЛ токсико-пилової етіології II ст. в фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень ІІ ст. Легенева недостатність II ст. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість ІІІ ст. зниження слуху професійного характеру. (а.с.7). Довідкою з акту огляду МСЕК від 12.01.2015 року [PERSON] встановлено 60 % ступінь втрати працездатності до 01.02.2017р., встановлено 3 групу інвалідності. (а.с. 10) Між сторонами виникли цивільно-трудові правовідносини, які регулюються КЗпП України. Відповідно до ч.2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтеєю 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові без посередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разу виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих звязків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного звязку між попередніми умовами. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р.) відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Не зважаючи на гарантоване державою право вільного вибору виду діяльності, передбачене ч.1 ст. 43 Конституції України та абз. 2 ст. 5-1 КЗпП України, роботодавець в силу ст. 43 Конституції України, ст.ст. 153, 157 КЗпП України та ст..ст. 6,13 Закону України «Про охорону праці» зобовязаний створити працівнику придатні для роботи безпечні умови, які б відповідали санітарно-гігієнічним та нормам охорони праці. З урахуванням викладеного суд вважає необхідним, стягнути з ПАТ «СМНВО» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 12000 грн., враховуючи те, що [PERSON] втратив працездатність у звязку з професійним захворюванням, яке виникло в результаті негативних виробничих факторів під час виконання ним трудових обовязків, відповідач, як роботодавець не забезпечив безпечних умов праці, у звязку з чим позивач поніс певні моральні страждання, а також враховуючи принцип розумності, виваженості та справедливості. Згідно ст. 88 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved