Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог: визнати недійсними пункти 12.1.1 та 12.1.2 договору №802641 від 30.06.2019 року «Про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Авто Просто»; зобов`язати відповідача повернути у повному розмірі без урахування відступного сплачені за договором № 802641 від 30.06.2019 року, у розмірі 390524 грн. 20 коп. не пізніше 08.10.2021 року, також просить стягнути витрати на правову допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, між сторонами укладено 30.06.2019 року угоду. Позивачем дотримано умови угоди та сплачено суму коштів. Станом на 05.10.2020 року, незважаючи на те, що вартість автомобіля згідно Договору сплачена ще в серпні місяці, позивач так і не отримав транспортний засіб, не отримав повідомлення про розподіл автомобіля на його користь. Вважає, що відповідач, користуючись його юридичною необізнаністю уклав з ним договір, який суперечить вимогам Закону «Про захист прав споживачів». Вважає, що п. 12.1.1, 12.1.2 підлягають визнанню недійсними, оскільки призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, за якими відповідач користується коштами споживача, а сам споживач не має прав; умови завдають йому шкоди, внаслідок чого він втратив значну суму коштів, погіршив свій матеріальний стан, потерпає від знецінення коштів і не має права їх повернути. Зазначає, що правочини, здійснені з використанням нечесною практики є недійсними. У відзиві на позовну заяву зазначено, що перед підписанням договору надавалась учаснику вичерпна інформація про послуги. Твердження позивача безпідставні, оскільки відсутнє порушення прав споживача. Укладаючи договір сторони погодили всі його умови, в тому числі й наслідки розірвання договору, що визначенні у п. 12.1.1, 12.1.2. У відповіді на відзив зазначено про незгоду із обставинами, викладеними у відзиві. В судовому засіданні позивач зазначив, що не підтримує клопотання свого представника про відкладення розгляду справи, просить його не розглядати й справу не відкладати, оскільки сам буде представляти свої інтереси. З пояснень позивача вбачається, що він підтримує обставини позову, з підстав зазначених в ньому, просить вимоги задовольнити. Представник відповідача брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, позовні вимоги не визнав, пояснив що умови договору дотримано, договір з ініціативи позивача розірвано. В задоволенні позову просив відмовити. Підтримав обставини, зазначені у відзиві. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 30.06.2019 року між позивачем та ТОВ «Авто Просто» було укладено угоду № 802641 предметом якої є надання Учаснику послуг системи [PERSON] , спрямованих на придбання автомобіля марки «Chery», модель «Tiggo-7» за ціною 351997,00 гривень. Угода укладена шляхом підписання сторонами Угоди Додатку № 1 та самої Угоди. Статтею 12 Угоди № 802641 від 30.06.2019 року встановлено правила розірвання договору та повернення коштів. У п.12.1.1 даної угоди зазначено: сума періодичних платежів, що підлягає поверненню, розраховується відповідно до Поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою, за вирахуванням Відступного за відмову від договору у розмірі 2 (двох) періодичних платежів, розрахованих відповідно до Поточної ціни автомобіля, дійсної в місяці сплати таким учасником останнього щомісячного періодичного платежу разом із щомісячною винагородою. У п. 12.1.2 даної угоди зазначено: максимальний строк повернення періодичних платежів згідно з п. 12.1.1 не може перевищувати одного року з дня отримання Авто Просто заяви про дострокове розірвання Договору. Для здійснення повернення періодичних платежів учасник повинен надіслати письмову заяву із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно яких повинні бути перераховані грошові кошти. Відповідно до Довідки від 30.06.2019 року, [PERSON] учасник групи, ознайомився із внутрішніми правилами. На виконання умов Угоди позивачем фактично було сплачено 390524,44 грн., що підтверджується копіями квитанцій. Позивач звернувся до відповідача із заявою від 08.10.2020 року про розірвання договору та повернення безпідставно набутого майна. Із відповіді ТОВ «Авто Просто» від 26.10.20250 року вбачається, що Договір розірвано та повідомив позивача про те, що поверненню підлягають періодичні платежі, розраховані у відповідності до положень статті 12, п.12.1.1 розділу ІІ Договору Процедура повернення коштів відбуватиметься відповідно до положень Статті 12 п. 12.1.2 Розділу ІІ Договору. Також зазначено, що станом на 08.10.2020 року провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не потребує ліцензування. Згідно із частиною першою\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України). Згідно зі\~\~статтею 6\~\~ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин третьої та п`ятої\~статті 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позивач погодився з умовами угоди, підписавши її та вчиняючи дії на її виконання, а саме сплачуючи кошти. Відповідно до статті 1 Угоди її предметом є надання учаснику фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання автомобіля за рахунок об`єднаних періодичних платежів учасників групи через систему автофонд. Договір укладається шляхом підписання Договору та Додатку № 1, який є невід`ємною частиною договору. «Авто просто» є товариством, що надає фінансову послугу з адміністрування фінансових активів для придбання автомобілів Учасниками через систему придбання у групах автофонд. Ато Просто забезпечує придбання автомобіля за рахунок об`єднаних грошових коштів учасників на умовах договору та у відповідності до внутрішніх правил за умови виконання Учасником зобов`язань, передбачених Договором про адміністрування. Статтею 2 Договору встановлено обов`язки фінансової установи. Учасник, зі свого боку, зобов`язується виконувати зобов`язання, передбачені Угодою, в порядку та строки, визначені нею, зокрема щомісячно сплачувати повні внески (стаття 4 Угоди). Періодичний платіж, винагорода, визначену у Додатку № 1 до Договору № 802641. Статтею 4 Угоди визначено право учасника розірвати Угоду до моменту отримання автомобіля. На підставі викладеного встановлено, що сторони добровільно уклали Договір та Додаток № 1 до нього 30.06.2019 року. [PERSON] , відповідно до довідки від 30.06.2019 року ознайомлений, як учасник групи із Внутрішніми правилами. Щодо вимог позивача про визнання недійсними пунктів 12.1.1, 12.1.2 Договору № 802641, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Правовими наслідками розірвання договору є припинення зобов`язання (частина друга\~статті 653 ЦК України) та відсутність права сторін вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов?язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта цієї статті). Відповідно до частини першої\~статті 651 ЦК України\~зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У силу\~статті 907 ЦК України\~договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору, в порядку та на підставах, установлених цим Кодексом, іншим\~законом\~або за домовленістю сторін. Порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін або законом. Порядок розірвання та наслідки договору № 802641 визначено ст. 12 даної угоди, у тому числі п. 12.1.1 12.1.2. Зокрема, згідно з пунктом 12.1 учасник, який ще не отримав автомобіль, має право розірвати Угоду за власним бажанням, про що повинен повідомити ТОВ «Авто просто» у письмовій формі. У постанові Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі\~\~№6-1584цс17 викладено правовий висновок, в якому зазначено, що відповідно до\~статті 907 ЦК України\~порядок і наслідки розірвання договору про надання послуг визначаються домовленістю сторін. Також у постанові міститься висновок, що кошти повертаються в порядку, побудованому за принципом черговості, та встановлено існування черги з восьми осіб, яким повернення коштів повинно здійснюватися раніше, ніж позивачу у справі. Оскільки висновки постанови Верховного Суду України від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1584цс17 не суперечать висновкам, яких дійшла Велика Палата Верховного Суду, то підстав для відступлення від правового висновку, викладеного в цій постанові, немає, що зазначено у постанові ВП ВС у справі № \~380/63/16-ц. На дану постанову ВП ВС міститься також посилання в позовні й заяві. Відповідно до вимог\~ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, або договорів у цілому, що обмежують права споживача. Відповідно до вимог ч. 3\~ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~визначено несправедливі умови договору, зокрема, несправедливими є: умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд, або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до п. 7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за № 9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбаченої законом. У разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи на нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки нікчемного правочину. Частиною 1 ст. 203\~ЦК України\~встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, для кваліфікації умов договору як несправедливих, необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 с. 509\~ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Що узгоджується з постановою ВС КЦС у справі № 6-40цс13 від 11.03.2013 року, на яку також є посилання в тексті позовної заяви. Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності вище зазначених умов, позивачем суду не надано, як і не надано доказів нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Обставини, викладені позивачем в позові зводяться до не згоди із умовами договору, визначеними п. 12.1.1., 12.1.2. За таких обставин вимоги позивача про визнання недійсними пунктів договору необґрунтовані. Так встановлено, що підстав для задоволення позову в частині позовних вимог про визнання недійсними п. 12.1.1, 12.1.2 Договору №802641 не встановлено. Позовні вимоги щодо стягнення 390524,20 грн. є похідними від вищезазначених позовних вимог, тому також є необґрунтованим. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цілому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed