Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом і представник позивача пояснив, що 17 квітня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № DZR0GA00000120, відповідно до якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 116750 доларів США строком до 16 червня 2018 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених законом. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач 18 квітня 2008 року уклав з відповідачем [PERSON] договір іпотеки, згідно якого позивачу надано в іпотеку належне [PERSON] нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 70,20кв. м. по вул.Горянській, 24-а в с.Червоний Яр Криничанського району Дніпропетровської області. Свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав повністю, надавши відповідачці кредит в обумовленому договором розмірі. Проте, в порушення ст. 526 Цивільного кодексу України [PERSON] свої зобовязання не виконувала, допустивши станом на 29 травня 2015 року заборгованість по кредиту в сумі 568151,73 грн. У вказаному будинку проживають відповідачі, які не звільнили будинок на вимогу позивача. Тому представник позивача просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, та виселити відповідачів з будинку по вул.Горянській, 24-а в с.Червоний Яр. Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовну вимоги у повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. З матеріалів справи вбачається, та встановлено судом, що 17 квітня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № DZR0GA00000120, відповідно до якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 116750 доларів США строком до 16 червня 2018 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених законом. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач 18 квітня 2008 року уклав з відповідачем [PERSON] договір іпотеки, згідно якого позивачу надано в іпотеку належне [PERSON] нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 70,20кв. м. по вул.Горянській, 24-а в с.Червоний Яр Криничанського району Дніпропетровської області. Свої зобовязання за кредитним договором позивач виконав повністю, надавши відповідачці кредит в обумовленому договором розмірі. Проте, в порушення ст. 526 Цивільного кодексу України [PERSON] свої зобовязання не виконувала, допустивши станом на 29 травня 2015 року заборгованість за кредитним договором № DZR0GA00000120 від 17.04.2008 року, в сумі 568151,73 грн.. У вказаному будинку проживають відповідачі, які не звільнили будинок на вимогу позивача. Відмовляючи у задоволені позову районний суд послався на те, що жодна з підстав визначених в ст. 116 ЖК України (систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням, систематичне порушення правил співжиття) для виселення відповідачів в судовому засіданні встановлена не була, що позбавляє суд можливості застосування до відповідачів правил ст.ст. 116, 157 ЖК України, виселення відповідачів з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, як того вимагає позивач, та в свою чергу, продаж належного відповідачці [PERSON] будинку за умови проживання в ньому інших відповідачів неможливий, що свідчить про неможливість звернення стягнення на цей будинок як предмет іпотеки. Проте, з вищезазначеним висновком не можна погодитися з огляду на наступне. Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України: Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України: Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У порушення зазначених норм закону та умов договору Позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 29.05.2015 року за відповідачем [PERSON] мається заборгованість за кредитним договором № DZR0GA00000120 від 17.04.2008 року, в сумі 568151,73 грн., яка відповідно до розрахунку Банку (а.с.7-9) складається з: 99130,89 грн. заборгованість за кредитом, 150293,76 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 4602,32 грн заборгованість по комісії за користування кредитом, 286831,82 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 250 грн. штраф (фіксована частина), 27042,94 грн. штраф (процентна складова). У вищезазначеному розрахунку заборгованості, крім загальної суми заборгованості, зазначаються: періоди здійснення погашення заборгованості за Кредитним договором; періоди та на яку суму зменшувалось сальдо за кредитом (тіло кредиту); період (кількість днів знаходження кредиту на прострочені) виникнення прострочення за тілом кредиту та її розмір; розмір відсоткової ставки, яка нараховується за користування кредитними коштами, розмір пені, що нараховується за невиконання умов кредитного договору та період (кількість днів за які нараховувалась пеня); період за який здійснювалося погашення Відповідачем відсотків та їх розмір; розмір та період нарахування відсотків на поточну заборгованість та прострочену; заборгованість (з зазначенням періоду виникнення прострочення); загальна заборгованість за відсотками, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що вказаний розрахунок належним чином деталізований, арифметично правильний, неточностей в собі не містить. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач 18 квітня 2008 року уклав з відповідачем [PERSON] договір іпотеки, згідно якого позивачу надано в іпотеку належне [PERSON] нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 70,20кв. м. по вул.Горянській, 24-а в с.Червоний Яр Криничанського району Дніпропетровської області. Відповідно до положень ст.526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону. Порушення зобовязань, які виникають з договорів, тягне за собою правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК або такий різновид цивільно-правових санкцій, які передбачені, зокрема ст. 33 Закону України «Про іпотеку» ( далі Закон № 898-IV від 05.06. 2003 р.) Частиною першою цієї норми передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання права вимоги боржником не буде виконане зобовязання, забезпечене іпотекою. Пункти 18.8.1. 18.8.2 іпотечного договору також надають Банку право вимагати звернення стягнення на заставлене нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, в разі порушення боржником умов кредитного договору, частині своєчасної сплати частки кредиту та процентів за його користування, або іпотечного договору в частині обовязку щодо страхування предмету іпотеки При цьому, право на звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває, якщо порушення основного зобовязання позичальником завдає збитків іпотекодержателю та змінює обсяг його прав, оскільки в іншому випадку суд, на підставі приписів ч. 3 ст. 39 Закону № 898-IV, вправі відмовити у задоволенні позову. При задоволенні позову про звернення стягнення суд має зазначити в рішенні зокрема, загальний розмір вимог кредитора та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки (ч. 1 ст. 39 Закону №898-IV). Відповідно до приписів ст. 60 ЦПК України, обовязок щодо доведення достовірними доказами розміру кредитної заборгованості позичальника та її складових, покладається на позивача. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що зобовязання позичальником не виконано належним чином. Внаслідок чого виникла заборгованість, наявність якої, відповідно до умов договору про іпотечний кредит та умов 18.8.1 іпотечного договору є підставою для застосування положень ст. 33 Закону № 898-IV щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок, загальною площею 70,20кв. м. по вул.Горянській, 24-а в с.Червоний Яр Криничанського району Дніпропетровської області . За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що при ухваленні судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. В матеріалах справи (а.с.10-13) міститься досудове повідомлення від 28.12.2014 р. на адресу позичальника - іпотекодавця про наявність боргу з вимогою про його погашення та з попередженням про початок процедури звернення стягнення і вимогою про виселення усіх зареєстрованих осіб. Таким чином кредитор виконав вимоги закону «Про іпотеку» ( ст. 40) та ст. 109 ЖК України щодо попередження іпотекодавця про наступне виселення. В той же час встановлено, що будинок, який передано в іпотеку є забезпеченням кредитного договору, але набутий у власність позичальником не на кредитні кошти. Таким чином, особам, які підлягають виселенню з житлового приміщення, що є предметом забезпечення за кредитним договором, але придбане не на кредитні кошти, у відповідності до приписів ч. 2 ст. 109 ЖК України, одночасно надається інше постійне житло. Про наявність такого постійного житла відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України має зазначити позивач у позовній заяві із зазначенням адреси, або у ході надання доказів під час судового розгляду. Під час судового розгляду позивач не надав доказів наявності іншого вільного постійного житла, куди мають бути виселені відповідач та члени його сімї. Відсутність таких доказів є підставою для відмови у задоволенні цієї частини позовних вимог з підстав невиконання вимог закону про зазначення позивачем іншого постійного вільного житла, куди має бути виселений відповідач разом з усіма зареєстрованими особами. Щодо вимог про надання повноважень щодо отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію правочину у відповідному реєстрі та інших необхідних для реалізації заставного майна повноважень, апеляційний суд зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку визначеному Закону України « Про іпотеку» та Закону України « Про виконавче провадження» надає йому відповідних правомочностей, які є достатніми для здійснення процедури відчуження заставного майна з доступом до відповідних реєстрів і додаткової регламентації не потребують, окрім того, нормами Закону України «Про іпотеку» не встановлено окремого переліку повноважень, яких має надати суд іпотекодержателю у разі при ухваленні рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Зясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як таке що постановлене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ст.88 ЦПК України на користь позивача необхідно стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 913,50 грн., в рахунок відшкодування судового збору.

Outcome: partial