Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить визнати дії [PERSON] неправомірними та такими, які перешкоджають йому у вільному доступі до квартири [ADDRESS] у якій йому на праві власності належить 5/8 частини приміщень квартири; зобов'язати відповідачку негайно усунути створені йому перешкоди, як співвласнику і мешканцю даної квартири, у вільному користуванні і розпорядженні 5/8 частинами житла, надавши йому у розпорядження від встановленого [PERSON] замка у вхідних дверях квартири та стягнути з відповідачки моральну шкоду в сумі 11 000 грн. і судові витрати. Вимоги мотивує тим, що він є співвласником квартири [ADDRESS], де йому належить 5/8 частин квартири на підставі свідоцтва дарування ? частини квартири від 08.07.2004 року та свідоцтва про право власності за законом на 1/8 частину квартири від 16.12.2011 року. Відповідачці належить 2/8 частини квартири на підставі договору дарування від 11.11.2013року. На даний час у вказаній квартирі проживає [PERSON], яка туди вселилася без погодження з ним та без реального виділення їй у власність чи користування конкретної житлової площі приміщення квартири. Після вселення відповідачка без його згоди поселила в квартиру інших незнайомих йому осіб, змінила один із двох замків на вхідних дверях квартири, неправомірно створивши йому перешкоди у користуванні житлом. Неодноразові його намагання з участю працівників ЖБК «Механізатор-2» війти до квартири та користуватися своєю власністю не призведи до здійсненні намірів через неправомірні дії відповідачки, яка до цього часу не надає один екземпляр ключа від встановленого нею замка на вхідних дверях. Такі неправомірні дії [PERSON] спричиняють шкоду його здоров'ю: переживання морального характеру, що призводять до втрати здоров'я та необхідності поводити лікування. Заподіяну йому відповідачкою моральну шкожду оцінює у розмірі 11 000 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.07.2015 року до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору співвласника спірної квартири [PERSON]. В судовому засіданні позивач підтримав позов та викладені у ньому обставини. Відповідачка просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність, пояснила, що [PERSON] не визнаються її права на квартиру, він приходить з друзями, бешкетує, ключі від квартири мав, проте електрик 19.02.2015 року пошкодив замок на дверях, через що вона викликала міліцію, тоді ж на наступний день за власний кошт вона замінила замок на інший, ключа не надасть доки позивач не сплатить їй збитки. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, відповідачку, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно договору дарування ? частки квартири від 08.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуйко А.О., зареєстрованого у реєстрі за № 2462, позивач є власником ? частини квартири [ADDRESS] (а.с. 6, 6 зв.). Відповідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.2011 року, виданого державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 2-4049, [PERSON] є власником 1/8 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 5). Зі змісту Свідоцтва про право на спадщину за законом убачається, що спадкоємцем після смерті [PERSON] також є [PERSON], якому у порядку спадкування за законом належить 1/8 частина зазначеної квартири. Отже, позивачу на праві власності належить 5/8 частини квартири [ADDRESS] ( ? + 1/8). Відповідачка [PERSON] є власником ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування частини квартири від 11.11.2013 року, укладеного із [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою С.М, зареєстрованого у реєстрі за № 803 (а.с. 52). Спірна квартира є трикімнатною. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01.02.2013 року було встановлено порядок користування квартирою [ADDRESS] у м. Києві, відповідно до якого виділено [PERSON] в користування кімнату площею 11,1 кв.м., а [PERSON] і [PERSON] - кімнати площею 18,6 та 10,2 кв.м., місця загального користування залишено в загальному користуванні (а.с. 38-39). Допитаний судом свідок [PERSON] суду засвідчив, що до житлово-будівельного кооперативу надійшла скарга від позивача та [PERSON] скаржився на те, що його не впускають до його квартири, замінили замки. Тоді голова кооперативу приносив акти, які він підписував, як член правління кооперативу. Свідком події при вселенні він не був, коли підписував акти дати не пам'ятає. Свідок [PERSON] засвідчив, що він працює в ЖБК «Механізатор-2» електромонтером. На прохання позивача він «зварив» решітку, яку хотіли поставити у кімнаті позивача, проте їх до квартири [PERSON] не впустила. Він особисто приходив разів 5-6 із комісією до квартири [ADDRESS], так як туди не міг зайти [PERSON], проте акти вони складали тільки тричі, які він підписував. Одного разу позивач до квартири хотів занести меблі, тоді мешканці спірної квартири були в хаті, проте на дзвінки двері не відкрили. [PERSON] мав два ключі, з яких одним замок не відкривався. Тоді він на прохання позивача висвердлив замок, однак двері також не відкрили, бо з середини були закриті на защіпку, тоді викликали міліцію. За весь час позивач лише двічі потрапив у свою квартиру з міліцією. Свідок [PERSON] засвідчив, що він працює дільничним інспектором міліції, позивач у спірній квартирі не живе, мешкає там [PERSON] з чоловіком та донькою, які займають одну кімнату. Раніше десь рік тому [PERSON] безперешкодно заходив у квартиру. Останній час позивач, електрик та голова кооперативу намагалися самовільно зламати та замінити замки на вхідних дверях квартири, але зайти у спірну квартиру не змогли, бо з середини була защіпка, у квартирі тоді були відповідачі. Про події йому відомо по телефону, оскільки тоді викликали слідчо-оперативну групу. Свідок [PERSON] засвідчив, що він голова ЖБК «Механізатор 2». У спірну квартиру відповідачка поселилася десь рік тому, тоді його викликали, так як зламували двері, проживають там на даний час [PERSON] з донькою та чоловіком. Після того почалися чинитися перешкоди позивачу у проживанні, який не може потрапити у квартиру. Він був присутній коли позивач привіз диван, проте зайти у квартиру № 42 не міг, так як йому не відкривали двері, тоді висвердлювали замок, проте двері тримали із середини. [PERSON] усно та письмово звертався до нього зі скаргами, також телефонував, бо не міг потрапити у свою квартиру, подавав заяви 04.10.2014 року, 11.10.2014 року, 20.03.2014 року. Особисто він (свідок) протягом 2014-2015 р.р. п'ять разів з позивачем приходив та дзвонив у квартиру № 42, однак двері на стук та дзвінки не відкривали, хоча у квартирі були люди, які розмовляли за дверима. Відповідно актів проведення перевірки від 20.03.2014 року, від 10.10.2014 року, від 11.10.2014 року, [PERSON] 20 березня 2014 року, 04 жовтня 2014 року, 09 жовтня 2014 року, 11 жовтня 2014 року не зміг відкрити вхідні двері у квартиру [ADDRESS] ключами, якими раніше користувався для відкриття дверей, ключі не підходили до замків встановлених у полотно вхідних дверей квартири (а.с. 7-9). Суд приймає до уваги покази вищевказаних свідків, що свідчать про чинення перешкод відповідачкою позивачу у проживанні у квартирі, а також зазначені акти, оскільки обставини того, що позивач при неодноразовому відвідуванні не зміг потрапити до спірної квартири та відрити двері підтверджені поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] З приводу конфлікту з відповідачкою, як із сусідкою по комунальній квартирі, який мав місце 20.03.2014 року, позивач звертався до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, при цьому була надана відповідь від 08.05.2014 року з якої убачається, що викликалися працівники міліції, тоді було надано доступ до приміщення (а.с. 11). На звернення [PERSON] з приводу перешкоджання користування житлом з боку відповідачки також Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві надавалася відповідь від 16.10.2014 року у якій зазначено про те, що з [PERSON] проведено бесіду роз'яснювального характеру щодо проживання в комунальній квартирі. (а.с. 12). Також позивачу на його заяву по факту неправомірних дій [PERSON] Дніпровським РУ ГУ МВС України в м. Києві надавалася відповідь від 06.04.2015 року, що вбачаються цивільно-правові відносини (а.с. 13). Ще складалися дільничним інспектором міліції висновки від 25.02.2015 року за результатами перевірки заяви [PERSON] з приводу того, що [PERSON] не впускала його до квартири 19.02.2015 року, та заяви [PERSON] з приводу пошкодження вхідних дверей квартири, тоді сторони надавали відповідні пояснення (а.с. 14, 15, 51, 51 зв.). Суд критично відноситься до пояснень відповідачки про те, що позивач має ключі від вхідних дверей і вона не чинить перешкод у проживанні [PERSON], оскільки зазначене спростовується вищевказаними письмовими доказами та показами свідків, до того ж, спочатку в судовому засіданні 09.07.2015 року як пояснила сама відповідачка дублікат ключа від вхідних дверей вона надасть позивачу за умови відшкодування позивачем їй збитків через пошкодження замка, про що також зазначено у її письмових запереченнях, у подальшому в судовому засіданні 06.08.2015 року [PERSON] повідомила, що на прохання позивача вона надавала йому ключ від встановленого нею замка після судового засідання у іншій справі, яке відбулося 03.03.2015 року. Проте на підтвердження цього будь-яких доказів відповідачкою суду не надано та обставини передачі ключа позивачем заперечуються. Отже, судом встановлено, що позивач не має ключа від квартири [ADDRESS], 5/8 часток якої належить йому на праві власності, з пояснень учасників судового засідання у спірній квартирі проживає відповідачка з членами своєї сім'ї, співвласник квартири - відповідачка доступу до житла [PERSON] не надає, чим чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою. У спростування зазначеного будь-яких належних доказів з боку відповідачки суду не надано. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1 ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Враховуючи зазначене, позов у частині вимог про зобов'язання [PERSON] усунути перешкоди позивачу у користуванні 5/8 частками спірної квартири [ADDRESS] шляхом надання ключа від замка на вхідних дверях квартири підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. В решті заявлених вимог слід зазначити наступне. Як визначено ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов»язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Отже, з урахуванням заявлених вимог про визнання дій відповідачки неправомірними, позивач обрав неналежний спосіб захисту порушених цивільних прав, оскільки вказана відповідачка є фізичною особою та не являється посадовою або службовою особою, як визначено вищенаведеною нормою ст. 16 ЦК України щодо визнання дій незаконними. Позивач також просить стягнути з відповідачки моральну шкоду у розмірі 11 000 грн. Як роз'яснено п. п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року від № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодження здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження заподіяння моральної шкоди позивач надав виписку з історії хвороби з 14.10.2014 року по 17.10.2014року та за це період листок непрацездатності (а.с. 16, 17). Проте суду не доведено причинно-наслідкового зв'язку того, що перебування позивача на лікуванні було пов'язане саме через чинення йому відповідачем перешкод у користуванні спірною квартирою. З огляду на зазначене, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивач не надав суду належних доказів, які підтверджують факт заподіяння йому моральної шкоди діями відповідачки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп., що підтверджується квитанцією.

Outcome: partial