Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача збитків, в зв'язку з порушенням його прав як колишнього власника майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що до 01 листопада 2012 року йому на праві спільної часткової власності належала ? частина квартири [ADDRESS]. Квартира була надана йому, як відповідальному працівнику Міністерства сільського господарства Української PCP. Житлове приміщення загальною площею 80,7 кв.м. складається із чотирьох кімнат, облаштоване кухнею, коридорами, ванною кімнатою, туалетом, балконом. Всі меблеві гарнітури та побутова техніка, які на даний час знаходяться в квартирі, були придбані за його кошти. У квартирі проживає лише відповідач, якому на той час на праві власності належало 2/4 частини квартири, але він користувалася всією квартирою, в тому числі і належною йому 1/4 частиною. Попередніми рішеннями судів йому було відмовлено у виділенні в натурі належної йому ? частини квартири через неможливість виділення частки квартири в натурі та у встановленні порядку користування його часткою квартири через категоричне заперечення відповідача щодо спільного проживання в одній квартирі. Таким чином, відповідач більше 20 років безкоштовно користується належною йому ? частиною квартири та всіма меблевими гарнітурами і побутовою технікою. Згідно звіту TOB «Київ Експерт Сервіс» про оцінку розміру збитків у вигляді упущеної вигоди за здачу в оренду квартири [ADDRESS] (Січневого повстання), 3 від 29.10.2013 року розмір збитків у вигляді упущеної вигоди становить 42030 грн., які позивач на підставі ст.. 22 ЦК України просить стягнути на його користь з відповідача. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, наведених у ньому та просив його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог. Подали суду письмові заперечення, в яких зазначили, що позов ґрунтується на припущеннях, позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача, не доведено вина відповідача та причинного зв'язку між протиправною дією і негативними наслідками для позивача. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, повно та всебічно з'ясувавши всі обставини справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. Судовим розглядом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 січня 1998 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала: [PERSON] (відповідач), [PERSON] (позивач), їх синам - [PERSON], [PERSON] в рівних долях (а.с. 4). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2012 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.01.2013 р., з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 304666,67 грн., а з [PERSON] на користь [PERSON] 152333,33 грн., а всього 457000,00 грн. грошової компенсації вартості ? частини квартири [ADDRESS]. Цим же рішенням припинено право [PERSON] на частку у спільній власності на вказану квартиру; визнано право власності [PERSON] на 2/3 частини від ? частини квартири та визнано право власності [PERSON]. на 1/3 частини від ? частини квартири (а.с. 16-21, 22-26). Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що до дати постановлення вищевказаного судового рішення, не міг в повній мірі реалізувати своє право власності на частину квартири, як то, здати належну йому частину квартири в оренду третім особам, оскільки, відповідач категорично заперечувала його присутність у квартирі. Такими неправомірними діями відповідача йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди в розмірі 42030 грн., що підтверджується звітом TOB «Київ Експерт Сервіс» про оцінку розміру збитків у вигляді упущеної вигоди за здачу в оренду квартири [ADDRESS] (Січневого повстання), № 3 від 29.10.2013 року за період 01.11.2010 р. - 01.11.2012 р., тобто в межах строку позовної давності. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому, пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, зокрема, що суди, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Так, при вирішенні спору про відшкодування шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частинами першою, третьою та четвертою статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 57 даного Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте, належних та допустимих доказів того, що відповідачем позивачу було завдано збитків, ні позивачем, ні його представником в ході судового розгляду справи не надано. Позивачем не доведено своїх вимог, що він дійсно мав намір і можливість здавати належну йому частку квартири в оренду, не надано доказів укладення з будь-якою особою договору оренди, який не виконувався саме з вини відповідача, що спричинило позивачу збитки і не дало можливості отримати дохід, на який позивач розраховував і який би отримав за звичайних обставин. В зв'язку з наведеним, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог. З огляду на зазначене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України правомірності своїх вимог до відповідача про відшкодування завданих збитків, і тому підстави для задоволення позовних вимог з наданих позивачем суду доказів не вбачається.

Outcome: dismissed