Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 1 листопада 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики за розпискою, згідно із якою відповідачка отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 65000 грн., які зобов`язалась повернути не пізніше 31 січня 2021 року. Вказував, що [PERSON] є знайомою його матері. Так наприкінці 2020 року відповідачка мала намір придбання малогабаритної квартири, тому через нестачу грошей за проханням матері позивача [PERSON] у [PERSON] позичила 65000 грн., які пообіцяла повернути до 31 січня 2021 року. Однак у такий строк позику вона позивачу не повернула, а при зустрічах [PERSON] повідомила, що у неї немає такої суми грошей, однак обіцяла повернути борг. Проте, за тривалий час користування позикою відповідачка зовсім не виконала свої зобов`язання. Крім того за ч. 2 ст. 625 ЦК [PERSON] повинна сплатити окрім суми боргу за договором позики в розмірі 6500 грн. [PERSON] також 3% річних в сумі 801,37 грн. та інфляційні втрати в сумі 3243,50 грн. Оскільки позивачем було витрачено 1200 грн. на правову допомогу та 908 грн. за подання до суду вказаної позовної заяви, то просив суд також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені ним судові витрати. Позивач, [PERSON] , у судове засідання на з`явився, надавши заяву з проханням вирішити спір за його відсутності, який повністю підтримав заявлені ним позовні вимоги, які просив суд задовольнити, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленою належним чином відповідно до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК. Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 1 листопада 2020 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою, написаною власноручно відповідачкою, з якої вбачається, що позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 65000 (шістдесят п`ять тисяч) грн., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві 31 січня 2021 року (а. с. 13). На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Зважаючи на викладені законодавчі норми та правові висновки Верховного Суду, суд дійшов переконання, що в судовому засіданні за письмовою розпискою від 1 листопада 2020 року відповідачки, наданою позивачем, було підтверджено передачу з боку [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 65000 (шістдесят п`ять тисяч) гривень на виконання умов укладеного між ними договору позики. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження проведення нею з позивачем будь-якого розрахунку по такому договору позики на момент вирішення спору в суді. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню повністю сума боргу в розмірі 65000 грн. за письмовою розпискою від 1 листопада 2020 року. Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти в сумі 65000 грн., які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві 31 січня 2021 року, відповідачка не повернула, то через неналежне виконання умов договору позики від 1 листопада 2020 року судом достеменно було підтверджено законність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідачки на його користь неповернутої суми позики в розмірі 65000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК. Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Дослідивши наданий суду позивачем розрахунки за ч. 2 ст. 625 ЦК 3% річних та інфляційних втрат, суд погоджується із ними повністю, як такими, що були проведені відповідно до діючого законодавства, вказуючи при цьому, що початок прострочення [PERSON] повернення боргу в сумі 65000 грн. за розпискою від 1 листопада 2020 року є 1 лютого 2021 року. Таким чином суд встановив, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню також 3% річних в сумі 801,37 грн. та інфляційні втрати в сумі 3243,50 грн. за прострочення виконання відповідачкою грошового зобов`язання перед позивачем з повернення отриманої позики в розмірі 65000 грн. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з відповідачки заборгованості за розпискою від 1 листопада 2020 року в розмірі 65000 грн., 3 % річних в сумі 801,37 грн. та інфляційні втрати в сумі 3243,50 грн. за прострочення виконання відповідачкою узятого на себе грошового зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які на підставі ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків, надання правової допомоги за рахунок держави, а за результатами розгляду справи витрати на правовому допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд встановив, що 1 липня 2021 року між [PERSON] та Центральною юридичною консультацією м. Маріуполя в особі завідуючого, [PERSON] , було укладено договір № 118 про надання правової допомоги, на виконання якого за складання позовної заяви позивачем було сплачено 1200 грн. (а. с. 11, 12). Крім того за подання до суду вказаного позову [PERSON] сплатив судовий збір у сумі 908 грн. (а. с. 1). Враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовних вимог [PERSON] , то витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 1200 грн. та на оплату судового збору в сумі 908 грн. підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] як такі, що були доведені відповідно до вимог ст. 137 ЦПК.

Outcome: approved