Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який вподальшому уточнював, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 33 492,59 грн. суму невиплаченої заробітної плати та суму понесених судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [PERSON] працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго». Відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 р., з 01.09.2007 р. був переведеним у Теплоелектроцентраль №1 машиністом котлів 4 групи четвертого котлотурбінного цеху. 28.02.2014 року, відповідно до наказу №104-к, позивач був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Позивач наголошує, що починаючи із 2010 року по 2014 рік ЛМКП «Львівтеплоенерго» порушувало законодавство про працю, що призвело до недорахування та недоплати за вищевказаний період заробітної плати. Так, при нарахуванні заробітної плати позивачу відповідач недотримувався умов встановлених Законом України «Про державний бюджет України» та положень Закону України «Про оплату праці», що призвело до ненарахування та, відповідно, виплати не в повному розмірі заробітної плати за спірний період. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути на його користь недораховану заробітну плату за період з 01.01.2010р. по 28.02.2014р. в сумі 33 492,59 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позивача, позов підтримали з підстав викладених у ньому, просять уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, покликаючись на письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Додатково пояснила, що до спірних правовідносин не може застосовуватись ч.2 ст.233 КЗпП України. Просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] працював у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго». . 28.02.2014 року, відповідно до наказу №104-к, позивач був звільнений з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки /а.с.6-7/ Відповідно до наказу №311-к від 31.08.2007 р., з 01.09.2007 р. був переведеним у Теплоелектроцентраль №1 машиністом котлів 4 групи четвертого котлотурбінного цеху. Відповідно до вимог ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/. Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/. Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/. Згідно із ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими /регіональними/ угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок /окладів/ і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» визначено, що тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Внутрішніми наказами по підприємству, зокрема: №186 від 21.07.2010 р.; №150 від 23.04.2012 р.; №170 від 29.04.2013 р.; №176 від 30.04.2014 р.; №264 від 27.06.2014 р. відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати./а.с.8-12/ Однак наказом №186 від 21.07.2010 р. встановлено з 01.07.2010 р. мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 892,8 грн.(з розрахунку мінімальної заробітної плати 744 грн.), натомість, як в ст.53 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна заробітна плата з 01.07.2010 р. становить 888 грн. Згідно наказу №150 від 23.04.2012 р. встановлено з 01.05.2012 р. мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1042,8 грн., натомість, як в ст.13 Закону України «Про Державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2012 року становила 1094 грн. Наказом №170 від 29.04.2013 р. встановлено з 01.05.2013 р. мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1106,4 грн., натомість, як в ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2013 року становила 1147 грн. Наказом №176 від 30.04.2014 р. встановлено з 01.05.2014 р. мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1152 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 960 грн.), натомість, як в ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», станом, на травень мінімальна заробітна плата складала 1218 грн. Наказом №264 від 27.06.2014 р. встановлено з 01.07.2014 року мінімальну тарифну ставку робітника першого розряду в розмірі 1204,8 грн. (з розрахунку мінімальної заробітної плати 1004 грн.), натомість, як в ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», станом, на липень мінімальна заробітна плата складала 1218 грн. Відповідно до ст.129 Конституції України, ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Не дивлячись на невизнання відповідачем позовних вимог, до матеріалів справи долучено розрахунок відповідача щодо невиплаченої заробітної плати, згідно якого заборгованість по заробітній платі ЛМКП «Львівтеплоенерго» перед [PERSON] в період за 2010 -2014 рр. становить 33 492,59 грн./а.с.54-73, 77-90/. Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 33 492,59 грн. без урахування податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають утриманню з цієї суми відповідно до законодавства України - підлягає задоволенню. Крім цього, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч.2 ст.233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013дано офіційне тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.1, 2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову на відповідача покладаються судові витрати, пов'язані з розглядом справи. Із змісту ст.137 ЦПК України вбачається, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно договору про внесення змін і доповнень до договору про надання правової допомоги від 28.11.2017 року, акта виконання робіт з надання правової допомоги [PERSON] у цивільній справі №462/5754/17, квитанції до прибуткового касового ордера №19 про сплату коштів від 20.03.2018 року, долучених до матеріалів справи, позивач [PERSON] уклав з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги та здійснив оплату такої у розмірі 5000 грн. 00 коп. Відтак, із відповідача на користь позивача слід стягнути 5000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. Крім цього, згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача в користь держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved