Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. № 19403 від 21 серпня 2020 року про стягнення з позивача на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (далі за текстом - ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ») заборгованості в розмірі 22604,05 грн., посилаючись на те, що 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. був вчинений виконавчий напис № 19403 про стягнення з позивача на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» зазначеної заборгованості на підставі якого 16 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м.Києва Малковою М.В. було відкрите виконавче провадження № 63253894 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису. Позивач зазначив, що заборгованість нарахована за період з 16 січня 2019 року по 11 березня 2020 року, тобто вона нарахована поза межами строку дії кредитного договору та поза межами строку позовної давності, що є порушенням ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Крім того, позивач зазначив, що відповідач не надав до суду завірених документів, які свідчать про набуття ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» права вимоги по кредитному договору № 630025453 від 20 вересня 2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , також нотаріусу не надані документи, що підтверджують безспірну заборгованість позивача перед банком у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з зазначеною позовною заявою. До суду від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити в задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржуваний виконавчий напис здійснено нотаріусом відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки нотаріусу для вчинення виконавчого напису були надані документи, які підтверджували безспірну заборгованість у позивача перед відповідачем, однак позивач у позовній заяві не зазначив жодної обставини, яка спростовує зазначене. Крім того, нотаріусом в ході перевірки документів, наданих відповідачем, була встановлена безспірна заборгованість у позивача у зв`язку з чим нотаріусом був вчинений оскаржуваний напис. Крім того, до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначив, що відповідачем не надано суду оригіналів чи належним чином завірених копій договорів відступлення прав вимоги, згідно яких відповідач набув право грошової допомоги до [PERSON] , внаслідок чого відповідачем не доказано, що відповідач набув право вимоги заборгованості за кредитним договором № 630025453 від 20 вересня 2013 року, укладеним між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] . Також, відповідачем нотаріусу не надано доказів отримання та визнання позивачем вимог відповідача щодо погашення заборгованості у зв`язку з чим у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості є безспірним. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, але від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. У разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечували проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, однак до суду не з`явився клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки суд не повідомляв. Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду не з`являвся, клопотання про розгляд справи у його відсутність не подавав, про причини неявки суд не повідомив, в силу ст. 223 ЦПК України, його неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний виконавець виконавчого округу м.Києва Малкова Марія Вікторівна про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду не з`являлася, клопотання про розгляд справи у її відсутність не подавала, про причини неявки суд не повідомила, в силу ст. 223 ЦПК України, її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. В силу вимог частини першої статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України». Отже відповідач зобов`язаний добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. З матеріалів справи не вбачається, що відповідач надав суду доказів неможливості прибути в судове засідання. Суд враховує строки розгляду справи, передбачені законом, неодноразові неявки відповідача в судове засідання без поважних причин, а також не встановлення наявності поважних причин для неявки. Також, судом вжито всіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи, забезпечено всі процесуальні права у спосіб, передбачений ЦПК України. Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідача, який не вчиняє дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи вказані факти, згоду представника позивача, що викладена у його письмовій заяві, суд вважає за можливе, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, ухвалити рішення у справі при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає позовну заяву позивача обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису для стягнення заборгованості з підстав, що є наслідком кредитних правовідносин. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] (а.с. 8) відповідно до АНКЕТИ-ЗАЯВИ про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних особі в рамках обслуговування продукту «Максимум готівка» від 20 вересня 2013 року був укладений кредитний договір№ 630025453. Відповідно до п. 1 Додатку до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках обслуговування продукту «Максимум готівка», банк відкрив рахунок позивачу та випустив платіжну картку строком дії на 2 роки (а.с. 19, 20, 51, 52). АТ «Альфа-Банк» неодноразово продавало свої права вимоги до позичальників іншим юридичним особам, а саме: - ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі кредитного договору № 16-01/19/1 від 21 червня 2016 року; - ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» на підставі договору факторингу № 20191К1/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року (а.с. 117-118); - ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» на підставі договору № 16-01/19/1 від 16 січня 2019 року (а.с. 119-120). 21 серпня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. вчинено виконавчий напис, який був зареєстрований в реєстрі за № 19403 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 630025453 в розмірі 21954,05 грн., а також за вчинення виконавчого напису нотаріуса в розмірі 605,00 грн. Всього до стягнення на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» сума склала 22604,05 грн. (а.с. 22, 54, 107). Вказаний виконавчий напис нотаріуса пред`явлено для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Малкової М.В. Постановою приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Малкової М.В. від 08 жовтня 2020 року було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого напису № 19403 виданого 21 серпня 2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. (а.с. 56, 57-58). Представник ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернувся до приватного виконавця виконавчого округу м.Києва Малкової М.В. для примусового виконання рішення виконавчого напису нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. № 19403 від 21 серпня 2020 року (а.с. 49), в зв`язку із чим приватним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 63253894 від 08 жовтня 2020 року (а.с. 56, 57-58). У відкритому виконавчому провадженні приватним виконавцем було винесено постанови про стягнення з боржника основної винагороди (а.с. 59, 60-61), розмір мінімальних витрат виконавчого провадження (а.с. 62, 63-64). В межах виконавчого провадження № 63253894, вказаним виконавцем було ухвалено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (а.с. 9, 10, 65, 66-67). З отриманих на запит до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горая О.С. документів слідує, що виконавчий напис про стягнення грошових коштів було вчинено на підставі заяви представника ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ». До вказаної заяви долучено виписку з особового рахунку [PERSON] , відповідно до якої заборгованість становить 21954,05 грн., кредитний договір, договори про відступлення прав вимоги (а.с. 106-122). Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Стаття 81 ЦПК України зобов`язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами згідно зі ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам, зазначеним у статтях 77-80 ЦПК України. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Частиною 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. В абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена 03.03.2004р. наказом Міністерства юстиції України № 20/5 вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, що затверджений Постановою КМУ. Пунктом 1 зазначеного Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, що затверджений 29.06.1999р. Постановою №1172 КМУ, встановлено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» - захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Тому суд, при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не має обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат», у такому спорі суд має перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні - чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такі правові висновки містить постанова ВСУ 05.07.2017р. (справа № 6-887цс17). Крім того, вказані висновки узгоджуються з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15.01.2020р. (справа № 305/2082/14-ц, провадження № 14-557цс19). А постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017р. у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України 01.11.2017р., постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2016р. скасовано, та визнано незаконною та не чинною Постанову КМУ № 662 від 26.11.2014р. «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Судом встановлено, що приватним нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не дотримано вимог щодо безспірності заборгованості позивача перед відповідачем, оскільки сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості позивача. Отже, на думку суду, у даному випадку, нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису порушив норми Закону України «Про нотаріат» та Порядку, а відтак суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. За встановлених обставин оспорюваний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що оскаржений виконавчий напис був вчинений нотаріусом 21 серпня 2020 року, - тобто, після набрання законної сили Постанови КААС від 22.02.2017р. у справі № 826/20084/14. Укладений між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] кредитний договір № 630025453, за яким до ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» перейшло право вимоги, та на підставі якого нотаріусом вчинено виконавчий напис, - не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12.03.2020р. у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19). Зазначена позиція узгоджується з правовою позицією, яка міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.04.2020р. у справі № 158/2157/17. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, що визначено ст. 257 ЦК України. Згідно ст. 262 ЦК України, заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Таким чином, в разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, - має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Враховуючи викладене, для обчислення початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28.03.2018р. у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого, - якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування, згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України, починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Оскільки договором № 630025453 від 20 вересня 2013 року, укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] встановлено строк дії договору 2 роки з дня укладення, останній строк повного погашення сплинув 19 вересня 2015 року, тобто, строк права вимоги за останнім платежом почався з 20 вересня 2015 року. Задовольняючи позов, суд також виходить з того, що однією з умов вчинення виконавчого напису, згідно зі статтею 88 Закону України «Про нотаріат», є та обставина, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. З урахуванням того, що виконавчий напис вчинений з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат», суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. Таким чином, враховуючи дату здійснення спірного виконавчого напису приватного нотаріуса від 21 серпня 2020 року, - з дня виникнення права вимоги до дня звернення з позовом до суду минуло більше, ніж три роки, тому виконавчий напис здійснено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат», що є підставою для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Щодо розподілу судових витрат, то суд приходить на доступних висновків. Відповідно до статті 1 цього Закону судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України сума судового збору в загальному розмірі розмірі 1362,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, оскільки понесені витрати підтверджені відповідними квитанціями (а.с. 1, 5). Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133, ч. ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати зокрема на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Отже, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, які позивачка сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, з метою розподілу судових витрат позивачці необхідно було надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) рахунок, який необхідно оплатити після прийняття судом рішення за результатами розгляду справи; докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем було надано: договір про надання правової допомоги від 05 листопада 2020 року (а.с. 11); попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи (а.с. 26); розрахунок гонорару у розмірі 1500,00 грн., відповідно до якого до гонорару входять послуги за ознайомлення з наданими клієнтом матеріалами, складення позовної заяви у розмірі 1000,00 грн, складення заяви про витребування доказів у розмір 500,00 грн. (а.с. 25); акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) (а.с. 27); квитанція про сплату гонорару за надання професійної правничої допомоги від 25 січня 2021 року, відповідно до якого адвокат Сокерчак В.В. прийняв від позивача 1500,00 грн. (а.с. 24). Судом встановлено, що позивачем понесені витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується квитанцією про сплату гонорара за надання професійної правничої допомоги від 25 січня 2021 року, відповідно до якого адвокат Сокерчак В.В. прийняв від позивача 1500,00 грн. (а.с. 24). Враховуючи вищезазначене, вирішуючи питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн., суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн., оскільки позивачем надано суду докази здійснених нею витрат на зазначену суму, внаслідок чого вимога позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у зазначеному нею розмірі підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», ст. ст. 15, 16, 18, 256, 257, 261, 262 ЦК України,

Outcome: approved