Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку, окрім позивача, зареєстрована його колишня дружина: [PERSON] , проте, чотири роки тому подружжя припинило сімейні стосунки; відповідач пішла з будинку та визначила собі інше місце проживання. З цього часу відповідач житлом не цікавилась та за вказаною адресою не проживає . Позивач зазначає, що наразі в провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться справа про розірвання шлюбу між сторонами; будь-яких перешкод для проживання в його будинку відповідачу ніхто не чинить, вона добровільно визначила собі інше місце проживання та не користувалася житлом з 2016 року; своїми діями відповідач створює йому перешкоди у користуванні його власним будинком, не сплачує витрати по його утриманню, відповідач створює перешкоди позивачу в користуванні житловим приміщенням. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач не скористався правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданій заяві просив розглядати справу у його відсутності та задовольнити позовні вимоги. Відповідач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях та правом надання відзиву на позовну заяву; в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 - 80 ЦПК України, позивач є власником житлового приміщення - житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування домоволодіння, посвідченого 18.08.2006 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. за реєстровим № 3598; право власності зареєстроване в КП «ДМБТІ» 19.06.2006, реєстраційний номер: 15648577 (а.с. 13,8). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.16) з 07.09.2001, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду. За зазначеною адресою відповідач не мешкає з 2016 року. Зазначений висновок суд робить на підставі на підставі акту №1 від 27.11.2020 про не проживання відповідача у будинку [ADDRESS] , складеного у присутності двох свідків (а.с.9). Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд керується наступним. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, в межах заявлених суду позовних вимого, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, та самостійно обрала собі інше місце проживання, мешкаючи в ньому з 2016 року). Таким чином, вочевидь волевиявлення відповідача, яка не є членом сім`ї позивача, на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником будинку, в якому зареєстровано місце проживання відповідача. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved