Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що після смерті 21 серпня 2012 року його матері, [PERSON], він успадкував житловий будинок № 127 по вул. Маяковського у смт. Сад Синельниківського району Дніпропетровської області, який розташований на земельній ділянці площею 0,2253 га гектара. По сусідству з ним, у житловому будинку № 129 по вул. Маяковського, проживає відповідачка [PERSON], її житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,221 гектара і межує з його земельною ділянкою. Земля, що належить відповідачу [PERSON], була передана останній за договором дарування від громадянина [PERSON], на підставі договору від 19 березня 2002 року. За останні два роки, відповідач [PERSON] перемістила межу, що поділяє їх земельні ділянки на 0,7 м у сторону території городу позивача, чим незаконно збільшила свою власну територію (акт погоджувальної комісії додається). З урахуванням ст. ст. 123, 151, 186 ЗК України, позивач зазначає, що матеріали погодження міста розташування об'єкта обов'язково повинні включати викопіровку із генерального плану або іншої містобудівної документації населеного пункту. При відсутності даних документів проект відводу землі погодженим не може бути. У відповідності із ст. ст. 1, 10 ЗУ «Про планування та забудови території» планування території на місцевому рівні забезпечується органами місцевого самоврядування та виконавчими комітетами, містобудівельна документація затверджується відповідними радами. За розглядом питання надання викопірвки із генерального плану або іншої містобудівельної документації населеного пункту для погодження проекту відводу необхідно звертатися у сільську (селищну) раду. Затвердження відводу без узгодження із архітектором не можливо. [PERSON], почала захват землі із виготовлення фальшивого технічного паспорта на земельну ділянку. Ця інформація відображена в акті погоджувальної комісії Іларіонівської селищної комісії від 18 липня 2008 року і відрізняється від копії чинного паспорту по запиту адвоката до БТІ від 15. 03. 2012 року. [PERSON] незаконно зі сторони вулиці здійснила захват земельної ділянки будинку 127, та незаконно передала власнику будинку 131а по вулиці Маяковського, відповідач [PERSON], згідно акту від 15 червня 2012 року. У рішенні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2013 року про відмову у позовних вимогах [PERSON], зазначено що суд виходить з того, що оскільки на час розгляду справи як на земельній ділянці позивача, так і на земельній ділянці відповідача проводяться геодезичні роботи, що позбавляє можливості встановити місце розташування спірного паркану та порівняти її з планом зовнішніх меж земельної ділянки в державному акті приватної власності на землю. Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори у межах населених пунктів щодо розмежування меж районів у містах. Встановлення меж земельної ділянки є компетенція органів місцевого самоврядування, а не судів і тільки в разі незгоди з рішеннями цих органів, щодо зазначених питань, - вони можуть бути оскаржені в судовому порядку. Тому позовні вимоги не підлягають вдоволенню. В рішенні про відмову в задоволенні текст статті ч. 2 ст. 158 ЗК України було змінено на текст, який цілком не відповідає нормам цієї статі. Тому, вважає, що у цьому судовому засіданні неповно, не всебічно та не об'єктивно було досліджено матеріали справи і, як наслідок, невірно застосовані норми матеріального та процесуального права. Це виходить з наступного, 1. у ч. 2 ст. 158 ЗК України зафіксовано, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У ч. 3 ст. 158 ЗК України йдеться про те, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, також спори щодо розмежування районів у містах. Норми ст. 158 ЗК України, які дозволяють вирішувати земельні спори іншим органам, крім суду (а відповідно, і ст. ст. 159-161 ЗК України, які регламентують різні аспекти вирішення спорів цими органами), є декларативними і не мають практичного застосування. Вирішення спорів органами місцевого самоврядування та земельних ресурсів (ч. ч. 3, 4 ст. 158 ЗК України) не передбачає остаточності прийнятого рішення. Оскільки прийняте за результатами спору рішення не є виконавчим документом (ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження»), виконати його примусово неможливо. З огляду на це, незрозуміло, навіщо потрібно таке вирішення спору, і чи взагалі можна вважати, що спір у даному випадку «вирішується». Погоджувальні комісії можуть пропонувати варіанти розподілу земельних ділянок, що перебувають у спільному користуванні. Діяльність комісій, по суті, більше нагадує не діяльність суду, а роботу медіатора-посередника, що сприяє досягненню сторонами мирової угоди. У ст. 124 Конституції України зафіксовано, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року від 19. 03. 2010 №2 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України: суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі. В 2011 р позивач звертався до суду після чого з'явилась необхідність в проведенні геодезичних робіт. Геодезисти ПП «Велес» зробили заміри всупереч ч. 1 ст. 107 Земельного кодексу України, підставами для встановлення кордонів є дані земельно-кадастрової документації. Заміри були зроблені на місці, що залишилися від земель [PERSON] 15. 08. 2012 року не повідомивши позивача та у його відсутності представниками ПП «Велес» були зроблені заміри спірної земельної ділянки, які він не міг проконтролювати, оскільки знаходився на робочому місці, завчасно не був повідомлений про час проведення заміру. Вищезазначене також суперечить умовам договору. Вважає, що відповідач [PERSON] на відстані 0,6м., заходить на територію земельної ділянки позивача від червоної лінії внаслідок невірного та безпідставного власного тлумачення умов заміру земельної ділянки. Згідно технічного плану БТІ земельна ділянка [PERSON] повинна бути 16.0 м. а тепер, із-за незаконних дій, площа земельної ділянки останньої складає 16.5м. У результаті підробки документів земельна ділянка позивача винесена на 0.6м. за червону лінію, що не відповідає дійсності. Після прийняття спадщини позивач намагався вирішити спірне питання з відповідачем [PERSON] у позасудовому порядку, але отримав відмову, тому просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку шляхом відновлення межі, яка поділяє земельні ділянки №125, №127 і №129 по вул.. Маяковського у смт. Сад Синельниківського району Дніпропетровської області у відповідності з даними земельно-кадастрової документації; зобовязати відповідача [PERSON], перемістити незаконно збудований паркан на відстань, що відповідає технічній документації. Позивач у судовому засіданні пояснив, що до відповідачів [PERSON] та [PERSON] ніяких претензій не має, а також, що уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд їх задовольнити відносно відповідача [PERSON] Додатково зазначив, що в наданому ним Плані земельної ділянки за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт. Сад, вул. Маяковського, 127, вказано, що його земельна ділянка огороджена дротяною сіткою, що насправді не відповідає дійсності та підтверджується наданими в якості доказів суду фотокартками. Із вказаних фотокарток вбачається наявність тільки частини камяної огорожі, яка розташована тільки на передній частині двору [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з [PERSON] перебуває у давніх неприязних стосунках, в звязку з тим, що останній застосовував фізичну силу по відношенню до її чоловіка, наколовши його вилами, в подальшому по даному факту справу розглядали правоохоронні та судові органи. Посилання [PERSON] про наявність встановленого паркану не визнає, так як він по всій території спірної межі відсутній, що підтверджено й наданими суду фотокартками, але наявний фрагмент паркану, який розташовано безпосередньо біля її будинку. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог предявлених позивачем до неї. Представник відповідача [PERSON], у судовому засіданні пояснив, що підтримує позицію [PERSON], а також зазначив, що [PERSON] в установленому законом порядку не зареєстрував право власності на земельну ділянку, яку отримав в порядку спадкування за законом, в звязку з чим не має права здійснювати право володіння, користування та розпорядження нею. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, однак до початку його проведення надала суду довідку якою підтверджено її незадовільний стан здоровя, тому суд визнає причину неявки її у судове засідання з поважної причини. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, оскільки позивач від позовних вимог предявлених до неї, відмовився. Треті особи: Іларіонівська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області, приватне підприємство «Велес» та Управління Держземагенства у Синельниківському районі Дніпропетровської області, до початку судового засідання надали заяви про можливість розгляду справи без участі їх представників. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що паркан, який відмежовує двір [PERSON] та [PERSON] закінчується там, де закінчується двір [PERSON], а паркан по території розташування городу на межі земельних ділянок вказаних осіб взагалі відсутній. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача [PERSON] та її представника, пояснення свідка [PERSON] дослідивши у судовому засіданні надані сторонами письмові докази встановив наступне. 20 травня 2013 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення, яке набрало чинності 31. 05. 2013 року, про визнання за [PERSON] права власності на домоволодіння №127 по вул. Маяковського в смт. Сад Синельниківського району Дніпропетровської області, а також земельну ділянку, площею 0,2253 га, яка знаходиться за вказаною адресою, для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,15 га та ведення підсобного господарств, площею 0,0753 га, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 21 серпня 2012 року (а. с. 3-4). Відповідно до ст. 1299 ЦК України якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу), а згідно ч. 2 визначено, що право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації цього майна. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01. 07. 2004 року №1952-IV, встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі, в тому числі, рішень судів, що набрали законної сили, а ч. 1 ст. 2 цього Закону встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Таким чином, аналізуючи викладене вище, а також враховуючи те, що позивач просить суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом відновлення меж земельної ділянки, його позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки [PERSON] не здійснив державну реєстрацію отриманого в порядку спадкування за законом нерухомого майна, що в свою чергу позбавило його можливості реалізувати право власності на землю, зміст якого, відповідно до ч. 1 ст. 78 Земельного колесу України полягає у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою. Суд звертає увагу на те, що посилання позивача на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права під час постановлення рішення Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області від 20 березня 2012 року про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа: Іларіонівська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (земельними ділянками шляхом переміщення паркану на місце колишньої огорожі), є безпідставним, оскільки воно набрало чинності 17. 05. 2012 року згідно ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2012 року, якою дане рішення суду залишено без змін, та позивачем в подальшому не оскаржувалась. Згідно із ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed