Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною заявою та просив встановити факт проживання однією сім`єю не менше як пять років до часу відкриття спадщини з [PERSON] померлим 23 липня 2006 року, який до дня смерті проживав за адресою: [INFO]. Свої вимоги мотивував тим, що 23.07.2006 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина у вигляді 1/3 частини житлового будинку, який розташований в с. Кагарлик Біляївського району Одеської області, вул. Гагаріна, 43, та земельної ділянки площею 2,92 гектарів, розташовану за адресою: діл. №122 на території Кагарлицької сільської ради Біляївського району Одеської області. У листопаді 2017 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], але у прийняття вказаної заяви йому було відмовлено, у звязку з тим, що пропущений строк для прийняття спадщини та не надано доказів про фактичне прийняття спадщини, також відсутність документів, які підтверджують родинні відносини між ним та [PERSON], відсутність доказів проживання однією сімєю не менше як пять років до час відкриття спадщини. Позивач вказує на те, що здійснював догляд за [PERSON], опікувався ним та провів його поховання за власні кошти, сплатив борги за світло по актам Біляївського РЕМ у в сумі 16000 гривень і по сьогоднішній день опікується могилою померлого та його родичів. Після смерті [PERSON] як спадкоємець четвертої черги звернувся до нотаріальної контори, однак йому було відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду з питання підтвердження факту проживання однією сім'єю з померлим. У зв'язку з вищевикладеним, так як іншої можливості отримати спадщину у визначений законом спосіб немає, позивач звернувся до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Позивач у судовому засіданні на задоволенні позовних вимог наполягав та пояснив, що з [PERSON], який був його сусідом, він був знайомий з 1980 року. У [PERSON] була дружина та двоє дітей, які пішли від нього влітку 2000 року. У позивача були важкі сімейні відносини і в 2000 році він перейшов жити до [PERSON] з його згоди. З того часу позивач хворів, після смерті [PERSON], позивач звертався в усній формі до нотаріальної контори, але на той час йому повідомили, що потрібно встановити інших спадкоємців, тому він звернувся із заявою про прийняття спадщини після [PERSON] до Біляївської районної нотаріальної контори лише у листопаді 2017 року, також зазначав що раніше не звертався, так як хворів, переніс інсульт. Також позивач зазначив, що вже звертався до суду з аналогічним позовом, але в порядку окремого провадження, у задоволені його позову було відмовлено, тому він ще раз звернувся до суду з позовом, але у позовному провадженню, так як існує спір про право, а саме спадкове майно. Представник Кагарлицької сільської ради Біляївського району Одеської області в судове засідання не зявився, але від сільради надійшла заява, в якій представник вказала, що з позовними вимогами згодна та просить розглянути справу без участі представника. Також по вказаному провадженню були допитані свідки за клопотанням позивача. Так, в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що між нею та [PERSON] шлюб розірвано, на даний час він проживає разом з нею за її адресою. В серпні 2000 року [PERSON] пішов жити до [PERSON], який був їх сусідом с 1990 року, жінка останнього поїхала до Молдови у 2000 році. Свідок забрала свого колишнього чоловіка жити до себе після отриманого ним інсульту у 2014 році. Свідок [PERSON] в судовому пояснила, що [PERSON] є її сусідом. Він проживав з 2000 по 2014 рік разом з [PERSON] та позичав витрачав гроші на його лікування, утримував його. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] є його сусідом. Позивач з 2000 року проживав разом з [PERSON] після того як розійшовся з дружиною, доглядав та утримував його, останній помер у 2006 році. [PERSON] особисто допомагав з його похованням. [PERSON] погасив борги померлого. У 2014 році він отримав інсульт. Свідок особисто бачив, що позивач жив разом з [PERSON], працював у нього на подвірї, робив ремонт. Заслухавши показання позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні 23 липня 2006 року помер [PERSON], відповідно до свідоцтво про смерть серії 1-ЖД № 060418 (а.с.11), який до дня смерті постійно мешкав за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Кагарлик, вул. Гагаріна, 43, що підтверджується довідкою наданою Кагарлицькою сільською радою №130 від 12.03.2018 року (а.с.35). Згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.03.1994 року Приватизаційним бюро при Біляївській міській раді за № 161, [PERSON] був власником 1/3 житлового будинку за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Кагарлик, вул. Гагаріна, 43 (а.с.12-14). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯА №842314, виданого Біляївським районним відділом земельних ресурсів 06.09.2005 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,92 га, розташовану за адресою: діл. №122 на території Кагарлицької сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с.15). Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкоємцем однією сім'єю не менш ніж п'ять років до часу відкриття спадщини. [PERSON] після смерті [PERSON], як єдиний спадкоємець четвертої черги за законом, звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. 07 листопада 2017 року державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області позивачу було відмовлено у прийнятті спадщини після смерті [PERSON], посилаючись на те, що було пропущений строк для прийняття спадщини та не надано доказів про фактичне прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлого 23 липня 2006 року, також відсутні доказі родинних відносин з [PERSON] та доказі проживання з ним однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (а.с.16). Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~7\~від 30.05.2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» встановлено, що якщо постійне проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно п. 21 зазначеної Постанови, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3\~СК про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. Відповідно до розяснень, які надані у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, у випадках, коли спадкоємці постійно проживали разом зі спадкодавцем, проте зареєстровані за іншою адресою, судам слід враховувати, що місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст.\~29\~ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до суду в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю не менше як пять років до часу відкриття спадщини та рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 15.02.2018 року заяву [PERSON] було залишено без задоволення (а.с. 45-47). Вказане рішення не було оскаржено та є чинним. На підставі\~ч.\~4\~ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд звертає увагу на ствердження позивача про те, що існує спір про право, так як позивач бажає отримати у спадок майно, що залишилось після смерті [PERSON] Разом з тим, суд також звертає увагу на те, що про існування спору про право було відомо позивачу з моменту відкриття спадщини, а саме після смерті 23.07.2006\~року [PERSON] та позивач звернувся до нотаріуса лише у листопаді 2017 р., тобто через 11 років. Крім того спочатку позивач звернувся до суду з позовом в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим достовірно знаючи про існування спору про право щодо спадкового майна. При ухвалені рішення 15.02.2018 року Біляївським районним судом Одеської області була зясована позиція [PERSON] щодо обставин справи, допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які також були допитані у теперішньому судовому засіданні, досліджені всі докази по справі, якими позивач обґрунтовував свої вимоги та надана відповідна оцінка та суд прийшов до висновку про залишення заяви [PERSON] без задоволення, зазначене рішення суду оскаржено не було, тобто [PERSON] погодився з вказаним рішенням та на даний час воно є чинним. З огляду на викладене, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed