Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилався на те, що він 25 червня 2011 року був прийнятий на посаду охоронника до Державного підприємства «Науково-дослідний центр інформаційних технологій Інституту економіки промисловості НАН України». У період з 25 червня 2011 року по 07 квітня 2012 року позивач безперервно працював на вищезазначеному підприємстві, але відповідач не зробив відповідний запис у його трудову книжку. 07 квітня 2012 року він припинив свою роботу у відповідача. Однак відповідачем не було здійснено розрахунку з позивачем, у зв'язку з чим у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по заробітній платі, по оплаті лікарняних, компенсації за невикористану відпустку, індексації заробітної плати, компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, на його звернення відповідач не реагує, довідок чи інформації про заборгованість не надає, а тому позивач не може зробити розрахунок заборгованості перед ним, і через що позивач був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення зазначеної заборгованості та моральної шкоди у розмірі 10000 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'являється, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, повідомлення про причини неявки та клопотань про відкладення справи від нього не надходило, і тому суд, враховуючи, що позивач не заперечує проти розгляду справи за відсутністю відповідача, за правилами ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, приходить до висновку про можливість ухвалити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що позивач у період з 25 червня 2011 року по 07 квітня 2012 року перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Науково-дослідний центр інформаційних технологій Інституту економіки промисловості НАН України», працював на посаді охоронника, що підтверджується актами приймання-здачі послуг (а.с. 9-13). Судом встановлено, що 07 квітня 2012 року позивача було звільнено з займаної посади, але відповідач не зробив відповідний запис у трудову книжку позивача, у судові засідання відповідач не з'являється, на заяву позивача (а.с. 14) від 28.02.14р. та запити суду про надання довідок, інформації щодо його роботи на підприємстві, розрахунку заборгованості по заробітній платі не реагує. При звільненні відповідач розрахунку з позивачем не провів, у зв'язку з чим утворилась заборгованість з усіх сум, що належать виплатити у день звільнення працівника. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільнені, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Перевірив доводи позивача і з урахуванням того, що відповідач до суду не прибуває, розрахунків суду не представляє, приходить до висновку, що порушене право позивача належить захистити з зобов'язанням відповідача сплатити на користь позивача належні йому по закону виплати по заробітній платі, по оплаті лікарняних, компенсації за невикористану відпустку, індексації заробітної плати, компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Суд встановив, що в результаті неправомірної невиплати позивачеві заробітної плати йому було спричинено моральні переживання, були порушені нормальні умови життя позивача, пов'язані з невиплатою заробітної плати. Тому суд вважає, що з вини відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, в зв'язку з чим позов про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Приймаючи до уваги тяжкість спричинених страждань, те, що позивачу спричинявся психологічний стрес через порушення його законних прав на отримання винагороди за працю, що свідчить про наявність негативних наслідків, що на деякий час вплинули на спосіб життя позивача, враховуючи тривалість часу, у який позивач не отримує компенсацію за порушення його прав, а також зусилля, що повинні бути витрачені позивачем на поновлення нормального стану, суд виходячи з положень ст. 237-1 КЗпП України, пп. 3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної шкоди» вважає, що розмір суми, яка може компенсувати позивачу спричинену шкоду, складає 5000 гривень. Зазначену суму, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди. Таким чином, відповідачем були порушені права позивача, передбачені ст. ст. 115, 116, 117 КЗпП України, за захистом яких він звернувся до суду, тому суд вважає необхідним позов задовольнити частково, а на підставі ст. 88 ч. ч. 3, 2 ЦПК України - стягнути з відповідача на користь держави судовий збір. На підставі викладеного, ст. ст. 115 ч. 1, 116 ч. 1,2, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial