Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за договором позики посилаючись на те, що двічі передав у позику грошові кошти [PERSON], яка перебуває в шлюбі з [PERSON], для потреб її сімї в розмірі 7605 доларів США, які відповідач зобовязалася повернути у визначені строки, але до цього часу не повернула. Тому позивач вимушений звернутися до суду про стягнення коштів з відповідачів в солідарному порядку за договором позики. У судове засідання представник позивача зявилася, підтримала позовні вимоги, надала суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просить у їх задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась проте, подала до суду заперечення стосовно позовних вимог, просить справу розглядати без її участі. Заслухавши думку представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що 06 травня 2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів у розмірі 3605 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на дату укладення договору становить 41347 грн. 91 коп., із зазначенням строку їх повернення до 01 версня 2014 року. 05 грудня 2014 року між позивачем та [PERSON] укладений ще один договір позики грошових коштів у розмірі 4000 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на дату укладення договору становить 61662 грн., із зазначенням строку їх повернення до 25 січня 2015 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Крім цього, згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Суд вважає, що волевиявлення відповідача підтверджується укладеними договорами позики та власноруч написаними розписками. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, як в грошовому зобов'язанні [PERSON] визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим суд вважає, до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2ст. 533 ЦК України. З врахуванням наведених вище аргументів суд рахує, що представником відповідача не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про стягнення коштів за договором позики з [PERSON] Вимогами ч.1 ст.16 ЦК України визначено, що особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Представником позивача не наведено переконливих для суду доказів та аргументів які вказували б на те, що відповідачем [PERSON] кошти позичались для потреб сімї тому позовні вимоги в частині стягнення суми боргу в солідарному порядку з [PERSON] та її чоловіка [PERSON] є необгрунтованими та не підлягають до задоволення. Суд вважає, що представлений позивачем розрахунок заборгованості є вірним та обґрунтованим та позивач має право на повернення основного боргу, що еквівалентний 7605 дол. США відповідно до курсу станом на 17 січня 2016 року до якого один долар США дорівнює 27,7215 грн. та становить 210822 грн., 4912,71 дол. США що еквівалентно 136187,69 грн. проценти за користуванням позиками, та 3 % річних 375,14 дол. США, що еквівалентно 10399 грн., всього стягнути 12892,85 дол. США, що еквівалентно 357409 грн. 13 коп. тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні тому сума заборгованості підлягає до стягнення з відповідача [PERSON] Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають задоволенню пропорційно до задоволених позовних вимог та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 4175,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial