Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути за рахунок Державного бюджету України 300\~000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів державної влади. \~ \~ \~ \~Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та віднесений до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2 набув у зв`язку із тим, що виконував роботи в зоні відчуження у період з 19 липня 1987 року по 24 вересня 1987 року у складі військової частини [NUMBER] . На даний час позивач є пенсіонером та отримує пенсійні виплати відповідно до Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом із тим, встановленню позивачу статусу учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та віднесення до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2, а також призначення та виплати належного пенсійного забезпечення передувала низка довготривалих судових тяганин з Міністерством соціальної політики та Чернігівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України, правонаступником якого наразі являється Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 вересня 2015 року у адміністративній справі № 825/2659/15-а позов [PERSON] було задоволено частково. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2016 року у адміністративній справі № 825/296/16 позов [PERSON] було задоволено в повному обсязі. Незважаючи на два рішення суду, прийнятих на користь позивача у спорах щодо протиправності рішення і бездіяльності Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС при Міністерстві соціальної політики України у вирішенні питання визначення заявленого статусу позивача, остання за результатами повторного розгляду справи позивача 28 квітня 2016 року прийняла рішення, оформлене протоколом № 97, про відмову у визначенні заявленого статусу. Позивач зазначає, що подібна протиправна поведінка з боку Міністерства соціальної політики України та його посадових осіб призвела до систематичного порушення його прав у вирішенні одного правового питання одним і тим самим суб`єктом владних повноважень (одним органом державної влади), а також набула сталі ознаки триваючої. Позивач знову звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду ще з одним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Комісії від 28 квітня 2016 року, викладене у протоколі № 97, а також зобов`язати Міністерство соціальної політики України визнати за ним статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС категорії 2. Постановою Чернігівського адміністративного суду від 14 липня 2016 року у адміністративній справі № 825/1176/16 суд відмовив у задоволенні позову. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2016 року у адміністративній справі № 825/1176/16 визнано протиправним рішення Комісії від 28 квітня 2016 року, викладене у протоколі № 97, та зобов`язано Міністерство соціальної політики України повторно розглянути питання визначення позивачу відповідного статусу. Незважаючи на судові рішення, Комісія, як і в попередні рази, 30 вересня 2016 року прийняла рішення, оформлене протоколом № 101, про відмову у визначенні позивачу відповідного статусу. Позивач оскаржував у Чернігівському окружному адміністративному суді незаконне рішення Комісії від 30 вересня 2016 року, оформлене протоколом № 101. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 10 січня 2017 року у адміністративній справі № 825/2122/16 позов [PERSON] був задоволений повністю. Суд зобов`язав Міністерство соціальної політики України повторно розглянути справу [PERSON] щодо визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, з урахуванням постанови Чернігівського окружного адміністративного суду від 24 зересня 2015 року у справі № 825/2659/15-а та постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2016 року у справі № 825/1176/16, та визначити позивачу статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 2. Лише після ухвалення судом саме такого рішення та викладення у ньому чіткого способу захисту, що надав ефект реального захисту, відновлення і реалізації прав позивача, він отримав 30 березня 2017 року посвідчення серії [NUMBER] , в якому нарешті було вказано, що йому надано статус учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 2. Позивач вказує на те, що через непомірні складнощі та непереборні перепони з боку держави, реалізуючи своє право на пенсійне забезпечення, він 5 липня 2017 року звернувся до Чернігівського об`єднаного управління Пенсійного фонду України за призначенням пенсії за віком на пільгових умовах на підставі ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», оскільки виборов, набув та належними документами з судовими рішеннями підтвердив статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС категорії 2, який виконував відповідні роботи у зоні відчуження в період з 19 липня 1987 року по 24 вересня 1987 року. Проте, Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України відмовило позивачу у призначенні пенсії. Постановою Деснянського районного суду міста Чернігова від 4 грудня 2017 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2018 року у адміністративній справі № 750/10993/17 за позовом [PERSON] було зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України призначити позивачу пенсію відповідно до ст. 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з дня звернення за призначенням пенсії, тобто від 5 липня 2017 року та провести відповідні виплати. Вже за результатами тривалих судових процесів Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України нарешті призначило позивачу пенсію та видало відповідне пенсійне свідчення від 24 травня 2018 року. Проте, розмір виплачуваної позивачу пенсії, відповідно до наданої Чернігівським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України довідки, був менший, ніж передбачений законодавством. \~ \~ \~ \~ Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 6 березня 2019 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 6 червня 2019 року, у адміністративній справі № 620/7/19, було зобов`язано Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України провести перерахунок та виплату пенсії [PERSON] з урахуванням статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, категорії 2; стажу роботи (служби) за період з 19 липня 1987 року по 24 вересня 1987 року в трикратному розмірі на підставі ч. 1 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; нарахування та виплати пенсії з її збільшенням на 1% заробітку за кожен рік роботи понад мінімальний стаж 20 років відповідно до положень ч. 2 ст. 56 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 5 липня 2017 року. При цьому у ході виконання вказаних судових рішень за ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 6 грудня 2019 року було замінено боржника Чернігівське об`єднане управління Пенсійного фонду України на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області. Позивач отриману моральну шкоду оцінює у 300000 гривень. Вважає, що такий розмір відшкодування може компенсувати всі ті втрати та страждання, що він переніс у процесі тяганини з боку держави через його пенсійне забезпечення. В судове засідання сторони не з`явились, від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу в його відсутність, позов підтримує. Причини неявки відповідача суду не повідомлені. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до судової практики Європейського суду судове та виконавче провадження є першою та другою стадіями у загальному провадженні. Таким чином, виконання рішення не відокремлюється від судового розгляду і провадження повинно розглядатися загалом (рішення у справі «Сіка проти Словаччини» №2132/02, пп. 24-27, від 13 червня 2006 року) «Ліпісвіцька проти України», заява № 11944/05, рішення від 12 травня 2011 року. В пункті 19 справи «Бурмич та інші проти України» від 12 жовтня 2017 року, Європейський суд з прав людини вказує, що незважаючи на значний проміжок часу після винесення пілотного рішення у справі Іванова від 15 жовтня 2009 року, Українському Уряду поки не вдалося здійснити необхідні загальні заходи, здатні вирішити корінні причини системної проблеми, визначеної Судом, і забезпечити ефективний засіб захисту усіх потерпілих на національному рівні. «Відповідно до усталеної практики Суду термін потерпілий означає особу, на яку безпосередньо здійснюється вплив діями чи бездіяльністю. Існування порушення Конвенції можливе навіть за відсутності шкоди. Отже, рішення чи захід на користь заявника не є в принципі достатніми для позбавлення його статусу потерпілого, якщо державні органи не визнали порушення, прямо або по суті, та не надали за це порушення компенсації, справа Ромашов проти України, заява № 67534/01, рішення від 27.07. 2004 року, справа «Коваль та інші проти України», п.125, рішення від 15.11.2012р. У пунктах 35,38,82 справи «Бурмич та інші проти України» Європейський суд вказує на справу «Бурдов проти Росіїї (№2) в якій зокрема вказано, що у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий прогрес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зокрема зазначив: 37. Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Антипенко проти Російської Федерації», скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі «Пшеничний проти Російської Федерації», скарга № 30422 / 03, § 35 1; рішення у справі «Гарабаев проти Російської Федерації, скарга № 38411/02, § 113). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Судом встановлено, що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та віднесений до постраждалих осіб внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2 набув у зв`язку із тим, що виконував роботи в зоні відчуження у період з 19 липня 1987 року по 24 вересня 1987 року у складі військової частини [NUMBER] . На даний час позивач є пенсіонером та отримує пенсійні виплати відповідно до Законів України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом із тим, встановленню позивачу статусу учасника ліквідації наслідків на Чорнобильській АЕС та віднесення до постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 2, а також призначення та виплати належного пенсійного забезпечення передувала низка звернень до суду із вимогами про визнання незаконними дій органів державної влади. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у постанові від 3.7.2019р. (справа № 676/1557/16-ц), обов`язки нараховувати, перераховувати та виплачувати пенсію відповідач має відповідно до пенсійного законодавства. З рішення суду ці обов`язки не виникають. Визнання судом неправомірними дій відповідача з відмови у проведенні перерахунку позивачу пенсії та зобов`язання відповідача провести такий перерахунок підтверджують факт неналежного виконання зазначених обов`язків у минулому. Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить з тривалості й глибини душевних страждань позивача, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок невиконання рішень суду на його користь, що підтверджено позивачем належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню в розмірі 50\~000 грн. Ст. 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Відповідно до ч. 2\~ст.\~25\~Бюджетного кодексу\~України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно зі\~ст.\~2\~ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. В таких випадках державу представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого\~указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial