Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 5050 грн., три процента річних від простроченої суми - 859 грн. 19 коп., інфляційні збитки - 3206 грн. 80 коп., а всього стягнути на користь позивача 9115 грн. 99 коп. Позовні вимоги вмотивував тим, що 01.11.2007 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого останній отримав у борг 800 доларів США, при цьому зобов'язався повернути йому 1000 доларів США в строк до 10.11.2007 року. Однак до теперішнього часу відповідач своїх зобов'язань не виконав, у зв'язку з чим він змушений звернутись до суду. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати в розмірі 229 грн. 40 коп. Позивач у судове засідання не з'явився, але надав письмову заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд розглянути справу за його відсутності, а в разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. В матеріалах справи знаходиться копія Розписки від 01.11.2007 року (далі - Договір), підписана відповідачем, згідно якої останній узяв у позивача в борг грошових коштів у розмірі 800 доларів США, та зобов'язався повернути борг в розмірі 1000 доларів США до 10.11.2007 року (а.с.4). Отже, розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основного боргу в сумі 1000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 10.11.2007 року еквівалентно 5050 грн., суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом установлено, що відповідач свого зобов'язання не виконав, грошових коштів у строк та в порядку, що встановлені у вищезазначеному Договорі, не повернув, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача основної суми боргу є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо частини позовних вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період прострочення з 10.11.2007 року по 30.06.2013 року в розмірі 3206 грн. 80 коп., суд зазначає наступне. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції й відсотків річних є способом захисту його майнового права й інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінювання коштів внаслідок інфляційних процесів і одержанні компенсації (плата) від боржника за користування утримуваними їм коштами, що підлягають сплаті кредиторові. Відтак, положення зазначеної правової норми щодо урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення не можуть бути застосовані до грошового зобов'язання у доларовому еквіваленті, тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Що ж до частини позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних за користування грошовими коштами, то суд уважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних від простроченої суми, що складає 859 грн. 19 коп., виходячи з розрахунку: 5050 грн. х 3% річних : 100% х 2070 (кількість днів прострочення за період з 10.11.2007 року по 11.07.2013 року) : 365 (кількість днів у році). Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд уважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу в розмірі 5050 грн. та три процента річних від простроченої суми за період з 10.11.2007 року по 11.07.2013 року в розмірі 859 грн. 19 коп., а всього стягнути з відповідача 5909 грн. 19 коп. Разом з тим, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати в розмірі 229 грн. 40 коп. (а.с.1). Отже, за наведених вище обставин, суд доходить висновку про часткове задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial