Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтовує наступним, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори Мороз Г. І. за реєстр. № 2-1225, відповідач [PERSON] є власником 1/3 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], право власності зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 09.03.1999 року за реєстр. № 3444. Порядок користування домоволодінням фактично склався, відповідно до нього відповідач користувався будинком літ. «А-1», льохом літ. «М» та огорожами №№ 4-6,8. Заявою від 15.06.2017 року, завіреною ПНХНО Бінус О. О., зареєстрованою в реєстрі за № 677, відповідач [PERSON] підтвердив факт одержання від позивача грошової суми, «у якості сплати за нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]». Однак відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2017 року № 188/02-31 позивачу відмовлено у посвідченні договору купівлі продажу 1/3 частки домоволодіння, за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Заявою від 26.10.2018 року представник позивача просив слухати та розглядати справу за відсутності позивача та його представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, просив суд визнати за позивачем право власності 1/3 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Відповідач в судове засідання не зявився про час і місце розгляду даної цивільної справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. За таких обставин, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне:. [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстр. № 2-1225 є власником 1/3 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], право власності зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 09.03.1999 року за реєстр. № 3444. 12.05.2017 року [PERSON] видав на імя [PERSON] доручення щодо збирання та підготовки документів для відчуження належної йому нерухомості за вищевказаною адресою. Відповідно до заяви від 15.06.2017 року, завіреної Приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Бінус О. О., зареєстрованою в реєстрі за № 677, відповідач [PERSON] одержав від позивача [PERSON], грошову суму 120000,00 (сто двадцять тисяч гривень, 00 коп.), «у якості сплати за нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить йому на праві приватної власності . Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.09.2017 року № 188/02-31 позивачу [PERSON] було відмовлено у вчиненні договору купівлі продажу спірного майна 1/3 3 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS]. Зазначене нотаріус обґрунтував невідповідністю наданих документів копії технічного паспорту зокрема наявність за документами двох житлових будинків літ. «А-1» та літ. «Б-1» за спірною адресою. Згідно частини 2 статті 363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК (в редакції Закону від 11 лютого 2010 р. № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України»; далі Закон №1878-VІ) права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що сторони дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного майна, окрім цього відбулося повне виконання договору з боку позивача, натомість відповідач не змозі виконати договір, оскільки нотаріусом видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що право чин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в постанові від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Сторони не ухилялись від нотаріально посвідчення правочину, а уклали удаваний правочин, (оформлений як заяву), що не дає суду змоги застосувати до правовідносин між сторонами ст. 220 ЦК України. З огляду на обставини справи суд вважає доведеним що 15.06.17 року відбувся удаваний правочин оформлений як нотаріальна заява про отримання грошей, а по суті договір купівлі-продажу нерухомості що з огляду на положення ст. 235 ЦК України є підставою для визнання за позивачем права власності на спірну частину домоволодіння. Враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved