Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, просить визнати пункт в угоді про завдаток від 17.02.2011 щодо вартості квартири в «еквіваленті 24500 доларів США» недійсним, в звязку з його невідповідністю нормам ЦК України, та таким, що є вдаваним; визнати розписку про передачу коштів відповідачем позивачу недійсною, в звязку з його невідповідністю нормам ЦК України. Вимоги обґрунтував тим, що 25.02.2011 між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Умовами договору визначена ціна продажу квартири в розмірі 43 000 грн.. 17.02.2011 між сторонами була укладена угода про завдаток, в якій зазначено. що покупець [PERSON] зобовязується купити належну продавцю [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 196 000 грн., що складає еквівалент 24 500 доларів США по курсу НБУ. Після укладення договору купівлі-продажу, в ході судового розгляду справи за позовом колишньої дружини про визнання договору недійсним, позивач дізнався про існування розписки від 25.02.2011, в якій вказано, що позивач ніби то отримав за продаж квартири суму 24 500 доларів США від [PERSON]. Дану розписку позивач не складав та не підписував. Вона складена з порушенням вимог законодавства, а саме, в ній відсутній підпис позивача, не зазначено необхідних реквізитів, свідків залучено не було. Позивач не отримував кошти у валюті доларах США _ за договором купівлі-продажу. Розрахунок був проведений у національній валюті України гривні. На обґрунтування вимог, позивач посилається на ст.215 ЦК України щодо підстав недійсності правочину недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ст.203 ЦК України. Зокрема, відповідно до п.4 ч.1 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.207 ЦК України. правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір завдатку, який підписаний позивачем, він вважає недійсним в частині розрахунку в іноземній валюті (доларах США), оскільки розписку він не підписував, а гроші у іноземній валюті не отримував. Кошти отримав у національній валюті гривні у розмірі 196 000 грн.. Тому, угода про завдаток в частині отримання коштів у еквіваленті 24 500 доларів США є недійсною. Недійсність окремої частини правочину не тягне за собою недійсність всього правочину. Оскаржуваний пункт угоди є удаваним, вчиненим для приховання іншого правочину. Оскільки, розрахунки проводилися в національній валюті, то пункт в угоді про завдаток щодо розрахунку в еквіваленті до іноземної валюти є вдаваним та недійсним, отже і розписка є недійсною. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Відповідач в судове засідання не зявилася, просить розглядати справу у її відсутність, проти задоволення позову заперечує. До суду надала заперечення, які обґрунтувала тим, що рішенням Сквирського районного суду від 25.03.2015 по справі № 376/1738/14-ц, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення надлишково сплачених коштів за договором купівлі-продажу від 25.02.2011 задоволений частково, стягнуті кошти в розмірі 264 035, 63 грн.. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23.06.2015 рішення залишене без змін та набрало законної сили. Рішенням суду встановлено, що 17.02.2011 між сторонами була укладена угода про завдаток, згідно якої [PERSON] зобовязується купити належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 196 000 грн., що складає еквівалент 24 500 доларів США по курсу НБУ, і з цією метою передала йому завдаток в сумі 4000грн., що складає в еквіваленті 500 доларів США. За розпискою від 25.02.2011 [PERSON] отримав за продаж квартири 24500 доларів США. Згідно висновку експерта № 1694-ВКЕ від 17.12.2014, підпис на угоді про завдаток від 17.02.2011 ймовірно виконаний [PERSON], рукописний текст на розписці від 25.02.2011 виконаний [PERSON]. Договір купівлі-продажу від 25.02.2011 визнаний частково недійсним і вилучено 1/2 частина квартири на користь [PERSON], а відповідач не повернув [PERSON], яка не могла знати про наявність цих підстав, надлишково одержані кошти за розпискою від 25.02.2011 на виконання правочину від 25.02.2011. Тому, факт наявності розписки та виконання її [PERSON] не потребують доказуванню, відповідно до ст.61 ЦПК України. Підстав для визнання її недійсною немає. Щодо визнання недійсним пункту про «еквівалент в доларах США» в угоді про завдаток від 17.02.2011, то законодавством передбачена можливість зазначення в угоді грошового еквіваленту в іноземній валюті при виконанні її у гривнях, тому підстав для визнання цього пункту недійсним немає. Наміру приховати вчинення будь-якого іншого правочину сторони не мали, тому він не є удаваним. Крім того, позивачем заявлені вимоги про визнання недійсними частини угоди про завдаток від 17.02.2011 та розписки від 25.02.2011 після спливу, встановленого законодавством загального строку позовної давності. Тому, позивач просить застосувати строк позовної давності, та відмовити у задоволенні позову. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні встановлено, що 25.02.2011 між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Умовами договору визначена ціна продажу квартири в розмірі 43 000 грн.. 17.02.2011 між сторонами була укладена угода про завдаток, в п.1 якої зазначено, що покупець [PERSON] зобовязується купити належну продавцю [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 196 000 грн., що складає еквівалент 24 500 доларів США по курсу НБУ. З цією метою передає продавцю завдаток в сумі 4000грн., що складає еквівалент 500 доларів США. 25.02.2011 [PERSON] складена розписка про отримання за продаж квартири [ADDRESS] суми 24 500 доларів США від [PERSON]. За позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення надлишково сплачених коштів за договором купівлі-продажу від 25.02.2011 Сквирським районним судом ухвалене рішення від 25.03.2015 по справі № 376/1738/14-ц, вимоги задоволені частково, стягнуті кошти в розмірі 264 035, 63 грн.. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 23.06.2015 рішення залишене без змін та набрало законної сили. Рішенням суду встановлено, що 17.02.2011 між сторонами була укладена угода про завдаток, згідно якої [PERSON] зобовязується купити належну [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 196 000 грн., що складає еквівалент 24 500 доларів США по курсу НБУ, і з цією метою передала йому завдаток в сумі 4000грн., що складає в еквіваленті 500 доларів США. За розпискою від 25.02.2011 [PERSON] отримав за продаж квартири 24500 доларів США. Згідно висновку експерта № 1694-ВКЕ від 17.12.2014, підпис на угоді про завдаток від 17.02.2011 ймовірно виконаний [PERSON], рукописний текст на розписці від 25.02.2011 виконаний [PERSON]. При розгляді справи було встановлено, що договір купівлі-продажу від 25.02.2011 визнаний частково недійсним і вилучено 1/2 частина квартири [ADDRESS] на користь [PERSON], проте відповідач не повернув [PERSON], яка не могла знати про наявність цих підстав, надлишково одержані кошти за розпискою від 25.02.2011 на виконання правочину від 25.02.2011. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України: «Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.» Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України: «Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.» Таким чином, факт укладення та підписання [PERSON] 17.02.2011 угоди про завдаток, який фактично є авансом, відповідно до ч.2 ст.570 ЦК України, та розписки від 25.02.2011 встановлений рішенням Сквирського районного суду від 25.03.2015 по іншій цивільній справі. Рукописний текст на розписці із зазначенням прізвища «Мартусенко» може цілком вважатися його підписом. Тому із формальних підстав відсутності підпису у розписці вона не може бути визнана недійсною. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України: «Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.» Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст.203 ЦК України: «Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.» Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України: «Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.» Згідно з ч.ч. 1, 3 ст.215 ЦК України: «Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).» Відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України: «Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.» З огляду на викладене, розписка не може вважатися недійсною, як зазначає позивач, внаслідок недотримання форми правочину, оскільки вона укладена у письмовій формі, її зміст свідчить про виконання зобовязань сторонами із зазначенням дати та підпису «Мартусенко». Тому, з вищезазначених підстав, розписка не може вважатися недійсною. Що стосується вимог щодо визнання правочинів вдаваними, та як наслідок недійсними (недійсним в частині), в звязку із зазначенням в п.1 угоди про завдаток зобовязання відповідача купити належну позивачу квартиру за 196 000 грн., що складає еквівалент 24 500 доларів США по курсу НБУ, та зазначенням у розписці про отримання за продаж квартири суми 24 500 доларів США, то суд прийшов до висновку, що ці вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.217 ЦК України: «Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.» Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.235 ЦК України: «Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.» Проте, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.533 ЦК України: «Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.» Як зазначено у запереченні відповідача, вона не заперечує факт виконання зобовязання у гривнях, але законодавством не заборонено зазначати у зобовязаннях грошовий еквівалент в іноземній валюті, що підлягає сплаті у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що і було визначено у рішенні Сквирського районного суду від 25.03.2015. Враховуючи, що законодавством передбачена можливість визначення у зобовязанні грошового еквіваленту в іноземній валюті, підстав для визнання угоди в частині та розписки, в звязку із зазначенням еквіваленту в іноземній валюті, суд не вбачає. Крім того, Сквирський районний суд, ухвалюючи рішення, про стягнення надлишково виплачених коштів надавав оцінку правомірності зобовязань між сторонами та наявності законних підстав для їх стягнення. Що стосується строку позовної давності, то відповідно до ч.1 ст.256, ч.1 ст.257 ЦК України: «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.» Згідно ч.ч. 1, 5 ст.261 ЦК України: «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.» Той факт, що позивач [PERSON] дізнався про наявність розписки та не підписував її та договору про завдаток був спростований рішенням Сквирського районного суду від 25.03.2015, що ґрунтувалося, згідно з висновком судового експерта. Зобовязання було виконане сторонами, зокрема і [PERSON] 25.02.2011. Тому, суд вважає за можливе за заявою відповідача застосувати загальний строк позовної давності до вимог позивача щодо визнання недійсними зобовязань (зобовязання в частині) та відмовити у задоволенні позову на підставі ч.ч. 3, 4 ст.267 ЦК України: «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.» Відповідно до п.10 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», позивач звільняється від його сплати. На підставі ст.ст. 202, 203, 205, 215, 217, 235, 261, 265, 267, 533 ЦК України,

Outcome: dismissed