Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що вироком Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 17 грудня 2007 року його засуджено за ч. 4 ст. 187 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Вказував, що державний виконавець здійснював заходи щодо реалізації його майна, про що позивачу надходили листи за місцем відбування покарання. Однак на теперішній час залишається арешт 1/4 частини квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності, внесений у відповідний реєстр 26 березня 2008 року за № 6866413 на підставі постанови про арешт АЕ № 820244 від 20 березня 2008 року Орджонікідзевського ВДВС. Позивачу було відмовлено у знятті арешту Лівобережним відділом державної виконавчої служби у місті Маріуполі. На звернення позивача від 9 жовтня 2020 року він від Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя довідався, що матеріали кримінальної справи № 1-426/07, за якою він відбував покарання, були знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання. Вважає, що оскільки 1/4 частка квартири позивача реалізована не була, виконавчий документ було повернуто до суду, який його видав, строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання сплинув, архів знищено, тому є підстави для зняття арешту з такого нерухомого майна, наявність якого перешкоджає реалізувати йому права власника. На підставі викладеного просив суд скасувати арешт 1/4 частки квартири [ADDRESS] , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АЕ № 820244 від 20 березня 2008 року державного виконавця Орджонікідзевського відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, [PERSON] , за виконавчим листом № 1-426 від 17 грудня 2007 року, виданим Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя Донецької області про конфіскацію особистого майна засудженого [PERSON] по кримінальній справі № 1-426/07, зареєстрований 26 березня 2008 року за № 6866413, виключивши таке обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. В судове засідання позивач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, надавши суду заяву з проханням вирішити справу за його відсутності, наполягаючи при цьому на задоволені поданого ним позову. Представник Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Харків) до суду також не з`явився. Натомість від представника Лівобережного ВДВС у місті Маріуполі, Олєйник Л. І., надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що 15 грудня 2009 року виконавче провадження щодо конфіскації майна [PERSON] було завершено за п. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 р.), на підставі чого було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, а матеріали провадження було передано до архіву, який в 2013 року згідно із актом було знищено внаслідок закінчення терміну зберігання. На даний час за даними АСВП вказаний виконавчий документ повторно на виконання до відділу ДВС не надходив, на виконанні не перебуває. Згідно із копією постанови від 20 березня 2008 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження арешт на майно позивача було накладено у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 1-426 від 17 грудня 2007 року, виданого Орджонікідзевським районним судом міста Маріуполя про конфіскацію майна засудженого [PERSON] . На підставі знищення матеріалів завершеного виконавчого провадження неможливо надати більш детальну інформацію про хід примусового виконання такого виконавчого листа. На підставі викладеного просила винести рішення за даним позовом на розсуд суду. Згідно із ч. 1 ст. 223 ЦПК неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Таким чином суд, дослідивши наявні письмові докази, дійшов висновку про можливість задоволення поданого позову, виходячи з наступного вмотивування. Відповідно до вироку Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 17 грудня 2007 року, який набув чинності 2 січня 2008 року, [PERSON] , [INFO] , було засуджено за ст. 187 ч. 4, 69 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. За Інформацією від 27 травня 2020 року з Реєстру прав власності на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , яка належить на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 29 серпня 2006 року [PERSON] зареєстровано 26 березня 2008 року за № 6866413 арешт нерухомого майна Четвертою маріупольською державною нотаріальною конторою, накладеного на підставі постанови про арешт майна боржника АЕ № 820244 від 20 березня 2008 року Орджонікідзевського ВДВС Маріупольського МУЮ. Відповідно до листа Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Маріуполі Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Харків) від 15 жовтня 2020 року вбачається, що за постановою про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження арешт було накладено за виконавчим листом № 1-426 від 17 грудня 2007 року, виданим Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя Донецької області про конфіскацію особистого майна засудженого [PERSON] , та 15 грудня 2009 року виконавче провадження щодо конфіскації майна [PERSON] було повернуто за п. 3 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) та передано до архіву, який в 2013 році знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання. При цьому за даними АСВП вказаний виконавчий документ повторно на виконання до відділу ДВС не надходив та на виконанні не перебуває. На підставі відповіді Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 19 жовтня 2020 року вбачається, що матеріали кримінальної справи № 1-426/07 за обвинуваченням [PERSON] у скоєні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 4 КК України, були знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання, тому інформацію про виконавчий лист та його місцезнаходження не має можливості надати. Також було повідомлено, що справи передаються до архіву тільки після виконання судового рішення в повному обсязі та після надходження матеріалів про виконання судового рішення щодо стягнення на користь держави. Крім того за інформацією від 2 листопада 2020 року щодо виконання вироку Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 грудня 2007 року по кримінальній справі № 1-426/07 в частині конфіскації майна засудженого [PERSON] вбачається, що постановою Волноваського районного суду Донецької області від 14 жовтня 2010 року [PERSON] було звільнено від покарання на 1 рік 13 днів, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду від 17 грудня 2007 року. При цьому матеріали вказаної кримінальної справи № 1-426/07 були знищені 29 травня 2020 року через закінчення строків зберігання відповідно до «Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», затвердженим Наказом Державної судової адміністрації України від 7 грудня 2017 року № 1087. Також вбачається, що відмітка про виконання вироку в частині конфіскації майна [PERSON] відсутня, оскільки в обліково-статистичних картках на кримінальні справи відсутня графа для проставляння такої відмітки. Натомість кримінальні справи передаються до архіву виключно після виконання судового рішення в повному обсязі та після надходження матеріалів про виконання судового рішення щодо стягнення на користь держави. Відповідно до ст. 6 «Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання», затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України від 7 грудня 2017 року № 1087, вбачається, що документи тимчасового зберігання не можуть бути знищені раніше встановлених цим Переліком строків. Строки зберігання документів, визначені в цьому Переліку, є мінімальними і не можуть бути скорочені. При цьому строки зберігання судових справ обчислюються з моменту виконання судових рішень в повному обсязі. За п. «б» ст. 10 такого Переліку обчислення строків зберігання справ, розгляд яких передбачено кримінальним процесуальним законодавством, провадиться з моменту фактичного звільнення від покарання засудженого (у разі умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, звільнення від покарання у зв`язку з амністією тощо). Суд на підставі переліченого дійшов висновку, що за таких фактичних обставин справи, враховуючи знищення кримінальної справи відносно позивача та виконавчого провадження щодо конфіскації майна засудженого [PERSON] , вирішення питання скасування арешту з нерухомого майна позивача судом у порядку цивільного судочинства не призведе до заміщення ним функцій суду кримінальної юрисдикції та не зможе завдати шкоди інтересам кримінального провадження. Відтак немає підстав для висновку про те, що суд цивільної юрисдикції у справі за позовом [PERSON] не є судом, установленим законом. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року по справі № 766/21865/17. Суд вказує, що відповідно до ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) рішення щодо конфіскації майна підлягали виконанню в порядку, встановленому цим Законом. На підставі змісту ч. 1, 2 ст. 21 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) виконавчий лист за рішенням суду міг бути пред`явлений до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили. За п. 1 ч. 1, 2, 3 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються пред`явленням виконавчого документа до виконання. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю повного або часткового виконання рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після перерви встановлюється з дня повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві, якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення, одержати певні предмети, що повинні бути передані йому від боржника згідно з рішенням. Відповідно до змісту ч. 1, 2, 3 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) реалізація арештованого майна здійснюється спеціалізованими організаціями. Якщо передане торговельним організаціям майно не буде продано протягом двох місяців, воно підлягає переоцінці. У разі коли в місячний строк після переоцінки майно не буде продано, державний виконавець повідомляє про це стягувача і пропонує йому вирішити питання щодо залишення за собою непроданого майна. Якщо стягувач у 15-денний строк письмово не заявить про своє бажання залишити за собою непродане майно, арешт з майна знімається, воно повертається боржникові, а виконавчий документ у разі відсутності у боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, повертається стягувачеві без виконання. Аналізуючи наведені норми та враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що строки пред`явлення до виконання виконавчого листа за вироком суду від 17 грудня 2007 року в частині конфіскації майна [PERSON] вже минули. Також суд зазначає, що відповідно до змісту ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: десять років - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин. При цьому строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду. Суд звертає увагу, що за ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 4 ст. 187 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких. Суд зауважує, що доказів зупинення перебігу давності чи його переривання за ст. 80 КК України матеріали справи не містять. Отже, для виконання вироку суду від 17 грудня 2007 року в частині конфіскації майна засудженого [PERSON] , яке було додатковим покарання до основного в вигляді позбавлення волі, закон передбачав 10 років з моменту набуття таким виром суду чинності, тобто з 2 січня 2008 року по 2 січня 2018 року. Натомість суд встановив, що у передбачений законом строк виконати вирок суду від 17 грудня 2007 року відносно [PERSON] в частині конфіскації його майна не вдалось, на підставі чого за ст. 80 КК України така особа повинна була звільнена від відбування такого додаткового покарання. За ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. 317, 319 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що ним здійснюється на власний розсуд. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином на підставі досліджених матеріалів справи та враховуючи наведене нормативне обґрунтування, суд дійшов переконання, що арешт, накладений на нерухоме майно позивача, що складається з 1/4 частки кв. [ADDRESS] підлягає скасуванню, а позовні вимоги [PERSON] задоволенню, оскільки на теперішній час право власності позивача на належну йому частку житлового приміщення обмежується без законних на те підстав.

Outcome: approved