Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив зобов`язати відповідача розглянути його звернення від 03.03.2020 року; стягнути на його користь двадцять п`ять тисяч гривень у відшкодування моральної шкоди; стягнути у відшкодування коштів витрачених за подання і розгляд позову 1 022 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 03.03.2020 року звернувся до відповідача зі зверненням, відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» в якому просив негайно припинити позбавлення надання послуг. Вказане звернення було надане в звичайному вигляді та підписано електронним ключем у форматі p7s, як визначено нормами Закону України «Про електронні довірчі послуги» та направлено електронним відправленням. Однак відповідач відповіді на це звернення не надав, чим порушив його (позивача) права і заподіяв моральну шкоду. Крім того, обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування йому коштів, витрачених на подання і розгляд цього позову, послався на норми ст. 23 ЦК України, ст. 138 ЦПК України та на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16. Враховуючи наведене, просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.06.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 11.09.2020 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому порушено клопотання про поновлення строку на подання відзиву, пропущений з поважних, об`єктивних причин, а також останній заперечив вимоги позивача з викладених у відзиві підстав. Зокрема, відповідач зазначив, що номер [NUMBER] обліковується в базі ПАТ «ВФ Україна», як абонент передплаченої форми Vodafone Передплата. 12.04.2018 року вказаний абонентський номер зареєстровано на позивача та обслуговується в мережі ПАТ «ВФ Україна» без укладання письмового договору. 03.03.2020 року [PERSON] звернувся до ПАТ «ВФ Україна» із заявою, якою вимагав негайно припинити позбавлення надання послуг, вважаючи цю заяву зверненням згідно із Законом України «Про звернення громадян». Представник відповідача у відзиві також зауважила, що позивач надсилав та продовжує надсилати на адресу відповідача численні заяви-звернення, на які були надані обґрунтовані відповіді. Зокрема, до відзиву додано роздруківку електронного листа-відповіді від 23.03.2020 року на звернення [PERSON] на електрону адресу останнього [INFO] Просить відмовити у позові. 15.09.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зауважив, що відповідач не спростував доводів, викладених у позові. Крім того, наполягає, що ним подавались заяви, а не претензії, як зазначено у відзиві. Крім того, згідно норм Закону України «Про звернення громадян» не розглядаються повторні звернення одним і тим самим органом від одного і того ж громадянина з одного і того самого питання, якщо воно вирішено по суті. Вважає, що відповідь від 23.03.2020 року на його заяву від 05.03.2020 року, не може бути доказом у справі оскільки: -Лист від 23.03.2020 року, не містить посилання на Закон і викладення мотивів відмови, а також роз`яснення порядку оскарження прийнятого рішення, підписаного керівником ПАТ «ВФ Україна» або особою, яка виконує його обов`язки, та не надано в письмовій формі, як визначено ч. 3,4 ст. 15 Закону України «Про звернення громадян». -Лист від 23.03.2020 року, направлений електронною поштою, однак не наданий у звичайному вигляді та підписаному електронним ключем у форматі p7s, як визначено ч. 12 ст. 1 Закону України «Про електронні довірчі послуги». -Лист від 23.03.2020 року не відповідає ДСТУ 4163-2003» в частині зазначення реквізитів документа. Відповідь надана на звернення від 05.03.2020 року, в той час, як предметом спору є його звернення від 03.03.2020 року. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] зазначає, що ним, засобами електронного зв`язку, з використанням електронного ключа, було направлено відповідачу заяву про негайне підключення. Із скріншоту поштового сервісу ukrnet (доданого позивачем до позову) вбачається, що в поштовій скриньці [INFO] сформовано лист від 03.03.2020 року на адресу vodafone@vodafone.ua тема листа: про порушення, з вкладеннями до листа: 03.03.20 МТС заява негайне підключення.pdf, 03.03.20 МТС заява негайне підключення.pdf p7s. Із доданої до позову заяви від 03.03.2020 року вбачається, що це є заява про досудове вирішення спору. Інших доказів в обґрунтування своїх вимог позивачем не надано. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про звернення громадян» під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. 03.03.2020 року позивачем до відповідача була скерована заява про досудове вирішення спору, в якій позивач вимагає припинити позбавлення надання послуг. Заява позивача від 03.03.2020 року не підпадає під визначення звернення громадян в розумінні Закону України «Про звернення громадян», а по своїй структурі та правовій природі є претензією, направленою однією стороною спору іншій стороні з метою досудового врегулювання спору. Претензія - це письмова вимога, яку надсилають боржнику; форма досудового врегулювання спорів між контрагентами. Її подає сторона, права та законні інтереси якої (на її думку) порушено, щоб боржник добровільно виконав зобов`язання за договором. Однак, за відсутності порушень сторони, що отримала претензію, така претензія залишається без задоволення. Судом встановлено, що позивач 03.03.2020 року направив відповідачу заяву про досудове вирішення спору, яка по своїй суті є претензією, отримання якої відповідач не заперечує, що в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Враховуючи, що по своїй суті заява позивача від 03.03.2020 року є претензією, відповідь на неї від відповідача, згідно із Законом України «Про звернення громадян» не вимагається. Позивачем же в свою чергу не доведено, що ним на адресу відповідача 03.03.2020 року направлялась ще одна або будь-яка інша заява. До того ж позивачем не доведена та обставина, що його електронний лист із вкладеннями від 03.03.2020 року взагалі доставлено/отримано адресату/адресатом. В той же час, суд оцінивши докази, копії яких долучені відповідачем до відзиву: відповіді на інші звернення позивача, вбачає, що останньому було роз`яснено причини припинення надання йому послуг. За таких обставин позовні вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів витрачених на подання і розгляд даного позову в суді відповідно не підлягають задоволенню, як похідні від основної вимоги. Враховуючи, що позивач є інвалідом ІІ групи, він звільнений від сплати судового збору, тому відповідно судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed