Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив: припинити право власності [PERSON] на ? частки на квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частки на квартиру [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що у зв'язку з тим, що відповідач в даній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, не дбає про квартиру. Відповідно до експертного будівельно-технічного дослідження № 125-077 виготовленим за адвокатським запитом судовим експертом [PERSON] виділити в користування співвласнику з ідеальною часткою ? частини квартири [ADDRESS] не надається можливим, оскільки неможливо виділити частину існуючих підсобних приміщень. Позивач зазначає, що пропонував відповідачу викупити у нього ? частку зазначеної квартири, виходячи з висновку про вартість майна за риночкою ціною за 50 000 грн. 00 коп. Однак позасудовим порядком вирішити вказане питання неможливо, оскільки відповідач не скористався пропозицією досудового врегулювання спору. Представник позивача у підготовчому засіданні підтримала позовні вимоги, до початку розгляду справи по суті позивачем було внесено кошти на депозитний рахунок відповідно до ухвали суду від 26 лютого 2018 року, надано заяву про слухання справи по суті за відсутністю позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судові засідання не з'являвся, про дату, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався, про причини неявки суду не повідомляв. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить ? частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування ? частки квартири від 29.09.2016 р. посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грищенко Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 1027. Співвласником іншої частки квартири (1/4 частки) є [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04.10.2016 р. по справі провадження якого №2/489/1786/17., зареєстровано в державному реєстрі за індексним №32315220 від 10.11.2016 р. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 13.12.2017 р., технічним паспортом на квартиру. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Разом з тим, при вирішенні будь-якого спору, що виникає з реалізації права спільної часткової власності, крім спеціальних норм варто враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, у взаємозв'язку і поєднанні з принципом врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Для правильного вирішення спору за вимогами одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості цієї частки, виділ якої є неможливим, піддягає обов'язковому встановленню наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Статтею 365 Цивільного кодексу України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема, частка є незначною і не може бути виділена в натурі та річ є неподільною. Згідно висновку експертного дослідження №125-077 складеного 25.10.2017р., виділити в користування співвласнику з ідеальною часткою ? частині, не надається можливим, у зв'язку з тим, що неможливо виділити частину існуючих підсобних приміщень: кухні, санвузли, коридор відповідно, оскільки всі приміщення мають в натурі розміри, приближені до мінімально допустимих. Пристрій додаткових підсобних та житлових приміщень в типовій 3-х кімнатній квартирі не можливий. Також неможливий пристрій додаткових входів у квартиру, оскільки квартира розташована а 4 поверсі 9-ти поверхового будинку (а.с. 19-24). Таким чином, спірна квартира не може бути поділена в натурі. Згідно довідки Форми № у спірній квартирі зареєстрований позивач, його мати - [PERSON] та дідусь [PERSON] (а.с.66). Відповідно до копій розрахункових книжок, всі витрати по оплаті комунальних послуг, газо-, тепло та водопостачання несе позивач (а.с. 46-65). Відповідач у квартирі не проживає, витрат на її утримання не несе. Частина 2 статті 365 ЦК України передбачає, що суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Висновком про вартість майна складеному експертом-оцінювачем ТОВ «Антан-Юг» [PERSON], визначено вартість квартири [ADDRESS] яка складає 200 400 гривен, відповідно вартість ? частки станом на дату оцінки складає 50100 грн. (а.с.9). На вимогу норм діючого законодавства та на виконання ухвали суду про зобов'язання внесення коштів, [PERSON] вніс на рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області вартість ? частки спірної квартири у розмірі 50 100грн., що підтверджується квитанцією №25 від 07.03.2018 року. Приймаючи до уваги те, що в позасудовому порядку вирішити спір неможливо, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved