Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазнаним позовом; просить стягнути на свою користь невиплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 1477 грн 74 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 65407 грн 32 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 08.09.1966 року по 20.02.2009 року [PERSON] , працювала на Інгулецькому державному гірничо-збагачувальному комбінаті, ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником прав та обов`язків яких є Приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». 20.02.2009 року згідно наказу № 255 позивача звільнено з ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. 27 січня 2021 року позивач дізнався, що оскільки його загальний стаж роботи на ВАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», яке являється підприємством гірничо-металургійного комплексу України, складає понад 20 років, то при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію, роботодавець зобов`язаний був виплатити одноразову допомогу, яка входить до структури заробітної плати, в розмірі тримісячної середньої заробітної плати. Однак, відповідач не виконав вказаного обов`язку та не здійснив на користь позивача зазначеної виплати, порушивши в такий спосіб право позивача на оплату праці та вільне користування належним позивачу майном. В свою чергу, станом на момент звільнення, середня заробітна палата позивача з розрахунку за 2 останні місяці, що передували місяцю, в якому відбулось звільнення, складала 492, 58 грн. Отже, тримісячний розмір середньої заробітної плати, який не виплачено позивачу при звільненні, складає 492, 58 грн. х 3 = 1477, 74 грн. Згідно з Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка була чинною на день звільнення позивача, й положення якої розповсюджувалися на відповідача, (п.6.1 Угоди) встановлено обов`язок роботодавця виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати; від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені вст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З урахуванням зазначених обставин відносно позивача відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов`язку підприємства виплатити всі суми які належать працівнику при звільненні. Положеннями ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, з урахуванням вказаних положень нормативно-правових актів розмір середнього заробітку, який відповідач повинен виплатити позивачу за період затримки розрахунку при звільненні визначається наступним чином: «середньоденна З/П (сума отриманої з/п за 2 останні місяці/число фактично відпрацьованих днів у цих місяцях) х число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна З/П -613 грн./28 днів = 21,89 грн./день. Кількість робочих днів затримки розрахунку - 2988 робочих днів. Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 21,89 грн./день х 2988 робочих днів = 65 407,32 грн. 11.05.2020 представник позивача надав заяву про збільшення позовних вимог: просить стягнути з відповідача одноразову допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 5442,93 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 90000 грн. Ухвалою Інгулецького районного суду місті Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 лютого 2021 року за клопотанням представника позивача про витребування у відповідача довідки (відомості) про розмір середньої заробітної плати позивача станом на дату його звільнення у зв`язку з виходом на пенсію, розрахункового листа за лютий 2009 року, графіка роботи, інформації про кількість відпрацьованих фактично днів витребувано зазначені докази. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача надавав заяву про розгляд справи за його відсутність та відсутність позивача. Судом постановлена ухвала про розгляд справи без участі зазначених осіб. Представник відповідача в судовому засіданні визнав суму вихідної допомоги, але просить при стягненні середнього заробітку застосувати принцип співмірності та стягнути 50 000 гривень, таким чином визнав позовні вимоги частково. Вислухав представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. З 08.09.1966 по 20.02.2009 року [PERSON] працювала на підприємстві відповідача. 20.02.2009 звільнена за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію (а с. 19-23). При звільненні позивачу проведено розрахунок належних до виплати нарахувань, серед яких відсутня вихідна допомога. Середньомісячна заробітна плата [PERSON] за грудень 2008 - січень 2009 становить 1814 ,31 грн, середньоденна - 84,39 грн, середньогодинна - 10,61 грн. Середньомісячна кількість фактично відпрацьованих [PERSON] робочих днів за період грудень 2008 - січень 2009 року - 20. 27 лютого 2007 року за реєстровим номером 12 в Міністерстві праці та соціальної політики України зареєстровано Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 року (далі - Галузева угода). Угоду підписали: Від сторони власників: -Міністр промислової політики України - А. Головко; -Голова Фонду державного майна України - В. Семенюк; -Голова Ради Всеукраїнського об`єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу «Федерація металургів України» - В. Харахулах; -Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» - І. Сирий; -Повноважний представник групи підприємств, що виробляють металопродукцію - Голова ради директорів «УкрФА» - П. Кравченко; -Генеральний директор асоціації «Укрвогнетрив» - М. Закарян ; -Генеральний директор об`єднання «Укрметиз» - І. Буравльов; -Генеральний директор об`єднання «Укркольормет» - М. Гизенко ; -Генеральний директор асоціації «Укркокс» - А. Старовойт ; -Генеральний директор об`єднання «Укртрубопром» - Л. Ксаверчук. Від сторони ПМГУ: Голова Центрального комітету В. Казаченко. Відповідно до п. 1.4. Галузевої угоди - угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали трудові договори з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з п. 6.14. Пунктом 1.7. Галузевої угоди передбачено, що норми і положення угоди є обов`язковими для застосування як мінімальні гарантії при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали. Відповідно до п. 1.13. - Угода набирає чинності з 01 січня 2007 року і діє до укладення нової угоди або перегляду цієї угоди в цілому або окремих її положень. Пунктом 6.1. Галузевої угоди передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи від 7,5 до 15 років - середньомісячної заробітної плати; від 15 до 20 років - двомісячної середньої заробітної плати; 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати (а. с. 24-40). Викладеним обставинам відповідають обставини, що регулюються ст.ст. 97, 116, 117, 233, 238 КЗпП України. При цьому судом перевірено строки звернення з позовом до суду. Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці»: роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, позовні вимоги щодо її виплати не обмежуються будь-яким строком звернення до суду. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають право юридичної особи. Угода укладається на національному, галузевому, територіальному рівнях на двосторонній або тристоронній основі: на національному рівні - генеральна угода; на галузевому рівні - галузеві (міжгалузеві) угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. Відповідно до приписів частин 1, 5, 8 статті 4 Закону України «Про колективні договори і угоди» право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. За наявності на національному, галузевому, територіальному рівнях кількох репрезентативних відповідно до законодавства України про соціальний діалог суб`єктів профспілкової сторони та сторони роботодавців для ведення переговорів і укладення угоди відповідного рівня вони повинні сформувати спільний представницький орган. Спільний представницький орган сторони профспілок, роботодавців може вести переговори та укладати колективні угоди відповідного рівня за дорученням його членів, які є репрезентативними відповідно до законодавства України про соціальний діалог. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Галузеві (міжгалузеві) і територіальні (обласні та республіканська) угоди підлягають повідомній реєстрації в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин, а колективні договори і територіальні угоди іншого рівня - місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» організації роботодавців, їх об`єднання відповідно до законодавства беруть участь у веденні переговорів з укладення колективних договорів і угод та у межах своїх повноважень укладають колективні договори і угоди, здійснюють контроль та забезпечують їх виконання. ПрАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» належить до підприємств металургійної і гірничодобувної промисловості України. Тому умови Галузевої угоди на підставі ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» розповсюджується на відповідача. Зважаючи на викладене, Угода поширюється на позивача як на такого, який уклав трудовий договір з підприємством гірничо-металургійного комплексу України (п. 1.4 Угоди). Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум - власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, позивач має право на виплату одноразової допомоги у зв`язку із виходом на пенсію та, крім того, середнього заробітку за час затримки з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Суд вважає, що сума, яку мав виплатити відповідач в день звільнення позивача у зв`язку з виходом на пенсію складає 5442 грн 93 копійки (середньомісячний заробіток - 1814,31 грн х 3 місяці). Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку суд зазначає, що розрахунковою величиною для нарахування такої виплати є середньоденна заробітна плата, розмір якої складає 84,39 грн. З огляду на кількість робочих днів за період з 21.02.2009 (наступний за днем звільнення) по 28.01.2021 (день, яким обмежені позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середнього заробітку) - 2864,7 (отримано множінням 143 місяців на середньомісячну кількість робочих змін - 20 = 2860 з додаванням 7 календарних днів, не охоплених 143 місяцями, яким відповідає 4,7 робочих дні), сума середнього заробітку за час затримки складає 241752 грн 03 копійки (2864,7 х 84,39 грн). Суд вважає обґрунтованою позицію відповідача про застосування принципу співмірності цієї суми із заявленою сумою невиплаченої вихідної допомоги, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку про можливість зменшення її розміру. Позивач звільнився з підприємства 20.02.2009, а до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся 03.02.2021, тобто більш ніж через десять років. При цьому, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення його права на отримання коштів і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум позивач не обґрунтовує. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум суд вважає, що буде справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем у розмірі 50 000 грн. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, останній має стягуватися в дохід держави з відповідача, але в розмірі, не меншому ніж встановлений на момент звернення до суду мінімальний судовий збір у справах майнового характеру.

Outcome: partial