Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати виконавчий напис, вчинений 28 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М., зареєстрований в реєстрі за № 245319, про стягнення з нього на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Управління активами» заборгованості у розмірі 14818 грн. 85 коп., таким, що не підлягає виконанню. Мотивував свої позовні вимоги тим, що відповідачем порушено процедуру заміни кредитора, оскільки він не був повідомлений про дану обставину. Крім того, приватним нотаріусом не було дотримано процедури вчинення виконавчого напису в частині неотримання від стягувача документів, які підтверджують безспірність заборгованості. Зазначив, що сама заборгованість не є безспірною. Він не погоджується з розрахунком суми заборгованості. З огляду на вказане, просив позовні вимоги задовольнити. Разом з позовною заявою подав заяву про витребування у ТзОВ «Фінансова компанія Управління активами» та ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» копію кредитного договору № 1518817, укладеного 03 лютого 2021 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «1 безпечне агентство необхідних кредитів», копію договору факторингу № 2106, укладеного 21 червня 2021 року між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Фінансова компанія Управління активами». Ухвалами судді від 20 вересня 2021 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву, витребувано у ТзОВ «Фінансова компанія Управління активами» та ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» належним чином засвідчену копію кредитного договору № 1518817, укладеного 03 лютого 2021 року між [PERSON] та ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів», належним чином засвідчену копію договору факторингу № 2106, укладеного 21 червня 2021 року між ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів» та ТзОВ «Фінансова компанія Управління активами». Відповідач та третя особа повідомлялися про судовий розгляд шляхом направлення поштової кореспонденції. 28 жовтня 2021 року до суду надійшли витребовані докази від ТзОВ «1 безпечне агентство необхідних кредитів». 18 листопада 2021 року від представника відповідача Велікданова С.К. надійшла заява, у якій він визнав заявлені [PERSON] позовні вимоги. Заперечив щодо стягнення судових витрат у розмірі 7000 грн. з огляду на вчинення відповідачем дій для досудового врегулювання спору. 18 листопада 2021 року від представника відповідача Велікданова С.К. надійшло клопотання про врегулювання спору за участю судді. 18 листопада 2021 року від представника відповідача Велікданова С.К. надійшло клопотання про зменшення розміру судових витрат, мотивоване тим, що понесені позивачем судові витрати не співмірні з складністю справи та виконаними роботами, є істотно завищеними. Просив зменшити витрати на правничу допомогу до 1907 грн. 25 листопада 2021 року представник позивача [PERSON] подав до суду заперечення щодо клопотання відповідача про врегулювання спору за участі судді, у якому вказав, що таке врегулювання можливе за згодою сторін, яку сторона позивача не надає. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Судом встановлено, що 28 червня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Остапенко Є.М.. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 245319, про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Управління активами» заборгованості у розмірі 14818 грн. 85 коп. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. У відповідності до пп. 2.1. п. 2 Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника-фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію необхідну для вчинення виконавчого напису. Однак відповідачем суду не надані належні та допустимі докази того, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус отримував первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), а тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості, зазначений у виконавчому написі є безспірними. Розрахунок боргу, викладений у виконавчому написі, є лише відображенням односторонніх арифметичних розрахунків стягувача та не може відображати правові підстави для стягнення відповідних сум та слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог до позивача. За таких обставин підлягає перевірці питання щодо стягнення з боржника за кредитним договором, а сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Наведене свідчить про надання відповідачем неповної інформації та документів нотаріусу, що має наслідком порушення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» та п.1 Глави 13 Порядку № 296/5 при вчиненні оскаржуваного виконавчого напису, згідно з якими на нотаріуса покладається обов`язок відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. При цьому слід зазначити, що захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений пп. 2.3 п. 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на викладене, та з урахуванням приписів ст.ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і неправильність вимог кредитора. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що обставини, якими позивач обґрунтував свої вимоги, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому позовні вимоги слід задовольнити, а оспорюваний виконавчий напис визнати таким, що не підлягає виконанню. Щодо поданого представником відповідача Велікданова С.К. клопотання про врегулювання спору за участю судді слід зазначити, що за ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться за згодою сторін до початку розгляду справи по суті. При цьому, в матеріалах справи відсутня інформація про надання позивачем згоди на здійснення процедури врегулювання спору за участю судді. Відтак, клопотання представника відповідача Велікданова С.К. задоволенню не підлягає. З приводу стягнення витрат на правничу допомогу слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з заяви про відшкодування судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу становить 7000 грн. Вказаний розмір витрат на правничу допомогу підтверджується договором про надання правової допомоги від 06 вересня 2021 року, укладеним між позивачем та адвокатом Куксов В.Г., актом прийому-передачі послуг від 15 вересня 2021 року, відповідно до якого адвокатом виконано послуги на суму 7000 грн, а саме проведення правового аналізу документів вартістю 2000 грн., надання усних консультацій вартістю 500 грн., звернення з адвокатськими запитами вартістю 1000 грн., складання позовної заяви вартістю 3000 грн., складання клопотання про витребування доказів вартістю 500 грн. Виконання вказаних робіт підтверджується також і матеріалами справи, у яких наявні відповідні адвокатські запити, клопотання про витребування доказів. Вищевказані документи в їх сукупності є достатніми доказами на підтвердження наявності підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в заявленому розмірі, оскільки цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. При цьому, представник відповідача у поданому 18 листопада 2021 року клопотанні про зменшення розміру судових витрат, не погоджуючись із обґрунтованістю витрат на правову допомогу, посилався на неспівмірність понесених витрат, їх невідповідність виконаним роботам. Водночас, будь-яких доказів на підтвердження мотивів, якими мотивоване прохання зменшити судові витрати на правничу допомогу стороною відповідача суду не надано. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З урахуванням викладеного, суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом для їх виконання та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому зазначена сума у розмірі 7000 грн., яка є видом судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. За ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи наведене, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 454 грн., що становить 50 % від сплаченого останнім судового збору за подання позовної заяви до суду. Крім того, позивачу слід також повернути з державного 50 % сплаченого судового збору у сумі 454 грн.

Outcome: approved