Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, уточнив розмір позовних вимог за судового розгляду з урахуванням заперечень відповідача проти позову, в його обґрунтування посилаючись на те, що з 15 березня 2004 р. по 02 жовтня 2013 р. він перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Дніпроважпапірмаш ім. Артема», працюючи на даному підприємстві на посаді майстра механо-сборочного цеху №2. 02 жовтня 2013 р. позивач був звільнений з ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» за власним бажанням на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, про що був виданий наказ по підприємству за № 303/к від 02.10.2013 р. та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. За час роботи на даному підприємстві позивачу була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з грудня 2012 р. по жовтень 2013 р.; позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами про видачу довідки про роботу та довідки з відомостями про нараховану та невиплачену заробітну плату, утім, відповідач, не бажаючи сплачувати заборгованість по заробітній платі, у порушення вимог закону під різними приводами ці довідки не надавав, довідка про нараховану та невиплачену заробітну плату була надана лише 11 квітня 2014 р. представником відповідача під час попереднього засідання суду. Згідно наданої довідки заборгованість відповідача по заробітній платі разом складає 16 615 грн. 33 коп. і складається із заборгованості: за грудень 2012 року - 414,62 грн.; за січень 2013 року - 1 095,08 грн.; за лютий 2013 року - 615,77 грн.; за березень 2013 року - 0,00 грн.; за квітень 2013 року - 1840,89 грн.; за травень 2013 року - 398,10 грн.; за червень 2013 року - 1063,37 грн.; за липень 2013 року - 2257,39 грн.; за серпень 2013 року - 3994,39 грн.; за вересень 2013 року - 3804,18 грн.; за жовтень 2013 року - 1131,54 грн. На переконання позивача твердження представника відповідача про те, що відповідач має заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 7061,19 грн. (з посиланням на копії протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема», та постанов про відкриття виконавчих проваджень), та надана ним довідка про заборгованість по заробітній платі, є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності. Так, підставою для розгляду трудового спору комісією по трудових спорах є особисте звернення працівника із відповідною заявою, виходячи з вимог ч. 1 ст. 225 КЗпП України, в якій зазначено, що працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком», та ч. 1 ст. 225 КЗпП України, в якій зазначено, що спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Проте, позивач з такими заявами до комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» не звертався. Крім того, виходячи з аналізу норм діючого законодавства, трудовий спір, який вирішується комісією з трудових спорів за заявою працівника за нормами КЗпП є індивідуальним. Цього висновку можна зробити з огляду на те, що правовою базою забезпечення вирішення колективних трудових спорів є спеціальний Закон - Закон України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» від 3 березня 1998 р., який містить загальні положення, порядок вирішення колективного трудового спору (конфлікту) і т.ін. Таким чином, як і самі рішення комісії по трудових спорах так і посвідчення, які видаються на примусове виконання цих рішень, мають носити індивідуальний характер та в посвідченнях комісії по трудових спорах мають зазначатися в якості даних стягувача дані працівника, а не іншої особи, що передбачено ч. 2 ст. 230 КЗпП. Відповідно до ч. 1 ст. 226 КЗпП України розгляд спору за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника при розгляді спору від його імені може виступати представник профспілкового органу або за вибором працівника інша особа, в тому числі адвокат. Але, позивач із заявою про представлення його інтересів іншою особою до комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» не звертався. Як вбачається з наданих представником відповідача копії протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» за №84 від 18.04.2013 р., №97 від 22.05.2013 р., №110 від 25.07.2013 р., №120 від 29.07.2013 р., №133 від 13.09.2013 р., №143 від 22.10.2013 р., та постанов про відкриття виконавчих проваджень, винесених державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, заявником та стягувачем виступає [PERSON], а не позивач у справі. Разом з тим, відповідно до зазначених протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» в них містяться прізвища декількох працівників відповідача та зазначено розмір заборгованості відповідача із виплати саме цим працівникам заробітної плати. Проте, заборгованість із заробітної плати стягнута на користь третьої особи - [PERSON], а не позивача та інших працівників, що є порушенням діючого законодавства. Таким чином, зазначені документи свідчать про те, що позивач не користався позасудовим порядком розгляду трудового спору (ст. 221 КЗпП України), його трудові права не були захищені іншим органом, який має право розглядати трудовий спір та рішення якого підлягає виконанню у встановленому законом порядку, та спір не вирішувався у встановленому законом порядку. У зв'язку з цим твердження представника відповідача про те, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 7061,19 грн. (з урахуванням пред'явлених до виконання рішень комісії по трудових спорах), є необґрунтованим та безпідставним. Крім того, відсутність у посвідченнях комісії по трудових спорах даних позивача як стягувача позбавляє його прав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Середній заробіток за весь час затримки розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 р.; згідно повідомлень власника підприємства розмір оплати праці за серпень та вересень 2013 р. разом складає 8 189 грн. 75 коп., кількість днів відпрацьованих протягом останніх двох місяців роботи на підприємстві дорівнює 41. Таким чином, за підрахунком позивача, його середньоденна заробітна плата дорівнює 199 грн. 75 коп. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення, утім, до цього часу, розрахунок із позивачем не проведений. Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 95 КзПП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку. Згідно із вимогами ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За підрахунком позивача з урахуванням індексу інфляції розмір заробітної плати за період часу з 01 грудня 2012 р. по 02 жовтня 2013 р. становить 16 615 грн. 33 коп. Індекси інфляції розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур'єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними. Втрати від інфляції за підрахунком позивача складають за період з 01.12.2012 р. до 30.04.2014 р. 1 178,25 грн. Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі у розмірі 16 615 грн. 33 коп., про стягнення збитків за час невиплати заробітної плати з урахуванням індексу інфляції у сумі 1 178,25 грн., про стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні за весь час затримки, починаючи з 02 жовтня 2013 року по день фактичного розрахунку, виходячи з розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 199 грн. 75 коп., про стягнення 10 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок невиплати заробітної плати. У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач та його представник не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач в окремо наданих суду запереченнях повідомив про завищення позивачем розміру заборгованості по заробітній платі, оскільки заборгованість по заробітній платі в сумі 9 554,14 грн. стягнута на підставі рішень комісії по трудових спорах, на виконання яких були надані посвідчення, та направлені для виконання до АНД ВДВС ДМУЮ, через що розмір заборгованості відповідача по заробітній платі складає 7 061,19 грн. Що стосується вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні даної вимоги, посилався на те, що згідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Представник відповідач просив суд врахувати, що рахунки підприємства арештовані відповідно до постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18.05.2010 р., постановами АНД ВДВС ДМУЮ від 22.03.2012 р. та 16.10.2012 р., арешт не знятий до цього часу, та відповідач не має змоги вільно розпоряджатися коштами, підприємство не працює, через що відсутня вина відповідача у виплаті заробітної плати, у тому числі заборгованості по ній та у не проведенні остаточного розрахунку при звільненні. Врахував заяви позивача та його представника, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. За ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що відповідач не виконував вимоги закону у частині обов'язку дотримання строків та періодичності виплати заробітної плати, що призвело до утворення заборгованості по виплаті заробітної плати; разом з тим, відповідач не провів розрахунок із позивачем при звільненні відповідно до ст. 116 КЗпП України. Так, судом на підставі трудової книжки БТ-І №5739102 позивача встановлено, що з 15 березня 2004 р. по 02 жовтня 2013 р. позивач перебував у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Дніпроважпапірмаш ім. Артема», працюючи на даному підприємстві на посаді майстра механо-сборочного цеху №2. 02 жовтня 2013 р. позивач був звільнений з ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» за власним бажанням, що підтверджується наказом №303/к від 02.10.2013 р. та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо наявності заборгованості по заробітній платі в розмірі 16 615 грн. 33 коп.: за грудень 2012 року - 414,62 грн.; за січень 2013 року - 1 095,08 грн.; за лютий 2013 року - 615,77 грн.; за березень 2013 року - 0,00 грн.; за квітень 2013 року - 1 840,89 грн.; за травень 2013 року - 398,10 грн.; за червень 2013 року - 1 063,37 грн.; за липень 2013 року - 2 257,39 грн.; за серпень 2013 року - 3 994,39 грн.; за вересень 2013 року - 3 804,18 грн.; за жовтень 2013 року - 1131,54 грн. Таким чином, оскільки в позасудовому порядку сторони не досягли згоди з означеного питання, заборгованість по заробітній платі в розмірі 16 615 грн. 33 коп. повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача. Що стосується посилання відповідача на те, що позивач завищує розмір заборгованості по заробітній платі, оскільки заборгованість по заробітній платі в сумі 9 554,14 грн. стягнута на підставі рішень комісії по трудових спорах, на виконання яких були надані посвідчення, та направлені для виконання до АНД ВДВС ДМУЮ, через що розмір заборгованості відповідача по заробітній платі складає 7 061,19 грн., то на переконання суду дані доводи не є слушними. При цьому суд виходить з наступного. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 225 КЗпП України, підставою для розгляду трудового спору комісією по трудових спорах є особисте звернення працівника із відповідною заявою, та відповідно до зазначеної правової норми працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком». Відповідно до ч. 1 ст. 225 КЗпП України спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Проте, суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження звернення позивача з такими заявами до комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема». Разом з тим, виходячи з аналізу норм трудового законодавства, трудовий спір, який вирішується комісією з трудових спорів за заявою працівника за нормами КЗпП є індивідуальним. Цього висновку можна зробити з огляду на те, що правовою базою забезпечення вирішення колективних трудових спорів є спеціальний закон - Закон України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» від 3 березня 1998 р., який містить загальні положення, порядок вирішення колективного трудового спору (конфлікту) тощо. Таким чином, як і самі рішення комісії по трудових спорах так і посвідчення, які видаються на примусове виконання цих рішень, мають носити індивідуальний характер та в посвідченнях комісії по трудових спорах мають зазначатися в якості даних стягувача дані працівника, а не іншої особи, що передбачено ч. 2 ст. 230 КЗпП. Відповідно до ч.1 ст. 226 КЗпП України розгляд спору за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника при розгляді спору від його імені може виступати представник профспілкового органу або за вибором працівника інша особа, в тому числі адвокат. Але, позивач із заявою про представлення його інтересів іншою особою до комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» не звертався. Як вбачається з наданих представником відповідача копії протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» за №84 від 18.04.2013 р., № 97 від 22.05.2013 р., № 110 від 25.07.2013 р., № 120 від 29.07.2013 р., № 133 від 13.09.2013 р., № 143 від 22.10.2013 р., та постанов про відкриття виконавчих проваджень, винесених державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, заявником та стягувачем виступає [PERSON], а не позивач у справі. Разом з тим, відповідно до зазначених протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» в них містяться прізвища декількох працівників відповідача та зазначено розмір заборгованості відповідача із виплати саме цим працівникам заробітної плати. Проте, заборгованість із заробітної плати стягнута на користь третьої особи - [PERSON], а не позивача та інших працівників. Таким чином, зазначені письмові докази свідчать про те, що позивач не користався позасудовим порядком розгляду трудового спору (ст. 221 КЗпП України), його трудові права не були захищені іншим органом, який має право розглядати трудовий спір та рішення якого підлягає виконанню у встановленому законом порядку, та спір не вирішувався у встановленому законом порядку. У зв'язку з цим твердження представника відповідача про те, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі складає 7061,19 грн. (з урахуванням пред'явлених до виконання рішень комісії по трудових спорах), є необґрунтованим та безпідставним; разом з тим, відсутність у посвідченнях комісії по трудових спорах даних позивача як стягувача позбавляє його прав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Що стосується вимоги позову про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, то відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. За ст. 117 Кодексу законів про працю України в рази невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У даному випадку розмір середньоденної заробітної плати (розмір якої впливає на розмір відшкодування за час затримки розрахунку), обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Розмір виплат за останні 2 календарні місяці роботи на підприємстві складає 8 189 грн. 75 коп. Кількість днів, відпрацьованих протягом останніх двох місяців роботи на підприємстві дорівнює 41. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача дорівнює 199 грн. 75 коп. Відтак, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 32 559,25 грн. ( 163 /кількість робочих днів за період з 02.10.2013 р. по день ухвалення рішення / х 199,75 грн.). Оскільки відповідач не надав доказів щодо кількості робочих днів за період з 0.10.2013 р. по день ухвалення судом рішення, суд виходить з середньої кількості робочих днів за цей період (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України). Розв'язуючи вимогу про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 1 178,25 грн. суд виходить з приписів ч. 5 ст. 95 КзПП України, відповідно до якої заробітна плата підлягає індексації у встановленому законом порядку, та ст. 34 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, оскільки позивач з вини відповідача не отримав заробітну плату за період часу з 01 грудня 2012 р. по 02 жовтня 2013 р. в сумі 16 615 грн. 33 коп., суд погоджується із правильністю наведеного позивачем розрахунку, через що розмір компенсації за цей період складає 1 178,25 грн. Разом з тим, розв'язуючи вимогу позову про відшкодування моральної шкоди та задовольняючи в цій частині вимогу позову частково, суд погоджується із слушністю доводів позивача, зазначених ним у позовній заяві, та наявністю підстав для її відшкодування, визначених статтею 237№ КЗпП; щодо розміру такого відшкодування, то суд виходить з характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості та із засад розумності, виваженості та справедливості, через що, на переконання суду, з метою захисту порушених прав позивача присудження до відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 000,00 грн. відповідатиме тим моральним стражданням, яких зазнав позивач у зв'язку з порушенням якого трудових прав. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial