Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] . Мотивував свої вимоги тим, що 24 вересня 2013 року між ним та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку, відповідно до якого він набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] . З огляду на зазначене, він є єдиним власником згаданого майна. Крім того, йому на підставі договору дарування земельної ділянки від 24 вересня 2013 року належить на праві власності земельна ділянка площею 0,2320 га, кадастровий № 4623686400:01:002:0476, на які розташований згаданий житловий будинок. Повідомляє, що у будинку зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] , а також [PERSON] . Окрім цього [PERSON] вселила та зареєструвала місце проживання своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у вказаному будинку. Вказує, що відповідачі відмовляються в добровільному порядку залишати будинок, у зв`язку з чим він змушений звертатися з позовом до суду. Вважає, що відповідачі перешкоджають йому у реалізації його права власності на згадане майно, оскільки вони не є власниками такого, втратили право користування таким і не погоджуються добровільно виселитися. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 11 листопада 2019 року позовну заяву позивача залишено без руху, надано десятиденний строку для усунення недоліків, вказаних у ній. 21 листопада 2019 року представник позивача [PERSON] подав до суду клопотання, яким усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою судді від 12 грудня 2019 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 13 лютого 2020 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що позивач заздалегідь знав про обтяження цього майна у вигляді проживання у такому членів сім`ї колишнього власника. Вказує, що відповідачі відповідно до ст. 156 ЖК Української РСР набули право користування згаданим житловий будинком як члени сім`ї колишнього власника майна [PERSON] , який є батьком [PERSON] та братом матері [PERSON] [PERSON] . Зазначає, що вказаний будинок є єдиним житлом відповідачів. Права користування іншими житловими приміщеннями у них відсутні. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України виселення члена сім`ї колишнього власника без надання йому іншого житлового приміщення не допускається. З огляду на вказане, просить у задоволенні позову відмовити. 13 лютого 2020 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву, у якій просила визнати за відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] право користування житловим будинком [ADDRESS] . Мотивувала свої вимоги тим, що [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] і [PERSON] проживають у спірному житловому будинку на законних підставах. Так, місце проживання [PERSON] зареєстроване у казаному будинку з її народження [INFO] . Її діти [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , також проживають у цьому будинку з народження. Зауважує, що вони є членами сім`ї колишнього власника майна [PERSON] , який є батьком [PERSON] та братом матері [PERSON] [PERSON] . Зазначає, що вказаний будинок є єдиним житлом відповідачів. Права користування іншими житловими приміщеннями у них відсутні. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР та ст. 405 ЦК України виселення члена сім`ї колишнього власника без надання йому іншого житлового приміщення не допускається. Враховуючи наведене, просить задовольнити зустрічні позовні вимоги. 20 березня 2020 року від позивача [PERSON] та його представника [PERSON] до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому вони з зустрічними позовними вимогами не погодилися, зазначили, що згідно з будинковою книгою [PERSON] зареєструвала місце свого проживання у спірному будинку лише у 2002 році, а відтак має право користуватися таким не з народження [INFO] , а саме з дати реєстрації. Вважає, що права члена сім`ї власника є похідними від прав власності. Відтак, у разі припинення прав власності на житловий будинок, права користування таким припиняються у членів сім`ї колишнього власника. Повідомляє, що [PERSON] та її діти не пов`язані з ним спільним побутом, не є членами його сім`ї. З огляду на вказане, просять у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Протокольною ухвалою від 20 липня 2020 року зустрічна позовна заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] прийнята до розгляду разом з первісним позовом. 29 липня 2020 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що [PERSON] на момент вчинення правочине не міг не знати про проживання у спірному будинку [PERSON] та її малолітніх дітей. Вважає, що за наявних обставин, підстави, передбачені законом, для виселення відсутні. Враховуючи наведене, просить зустрічні позовні вимоги задовольнити. Протокольною ухвалою від 07 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, заперечив проти задоволення зустрічного позову з мотивів, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та запереченні на відзив, заперечила проти задоволення позовних вимог, просила у задоволенні позові відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити з мотивів, викладених у зустрічній позовній заяві. Третя особи Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, явку повноважного представника у судове засідання не забезпечила, однак 27 лютого 2020 року від представника [PERSON] до суду надійшла заява, у якій він просив судовий розгляд проводити за його відсутності, заперечив проти задоволення позовних вимог в частині виселення відповідачів з житлового будинку [ADDRESS] . Третя особа Пустомитівський районний сектор Державної міграційної служби України у Львівській області, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, явку повноважного представника у судове засідання не забезпечив, причини неявки такого не повідомив, клопотань про розгляд справи за відсутності представника або про відкладення судового розгляду не подав. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення судового розгляду не подав. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. За ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок ( ст. 379, 380 ЦК України). Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку, укладеного між ним та [PERSON] 24 вересня 2013 року, належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 9907383 від 24 вересня 2013 року стверджується, що позивач зареєстрував право власності на згаданий будинок 24 вересня 2013 року. З будинкової книги вбачається, що у згаданому житловому будинку зареєстроване місце проживання [PERSON] з 25 листопада 2005 року, [PERSON] з 29 липня 2010 року та [PERSON] з 02 квітня 2018 року. Відомостями відділу обліку та моніторингу інформацію про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області стверджується, що місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою [ADDRESS] , з 25 травня 1978 року. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття житло не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття житло не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання житлом , яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. Житло - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання житлом , що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві . Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності , зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Вирішуючи питання про необхідність у демократичному суспільстві , суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» від 14 грудня 2017 року, заява № 19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» від 17 травня 2018 року, заява № 17365/14). Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві . Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності , зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Як попередньо встановлено, відповідачі протягом тривалого часу проживають у житловому будинку [ADDRESS] , тобто мають тривалий зв`язок із спірним майном, як із житлом, незалежно від його правового режиму. Частинами 2, 3 статті 64 ЖК Української РСР передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 24 травня 1962 року, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] . Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 26 листопада 1983 року, стверджується, що [PERSON] , [INFO] , уклав шлюб з [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого остання прийняла прізвище « [PERSON] ». Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 18 лютого 1989 року, [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 27 липня 2010 року Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, стверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Згідно з свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 20 березня 2018 року Виконавчим комітетом Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, [PERSON] і [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] . Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористувачів № 155 від 30 січня 2020 року, виданою Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області, стверджується, що зареєстрована у житловому будинку [ADDRESS] [PERSON] є сестрою [PERSON] . Як раніше встановлено судом, попереднім власником згаданого вище житлового будинку був [PERSON] . З огляду на зазначені вище обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були членами сім`ї попереднього власника спірного будинку [PERSON] . Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Аналогічну норму містить також ст. 405 ЦК України. Частина 2 ст. 64 ЖК Української РСР відносить до членів сім`ї дружину, їх дітей, батьків, а також й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть з наймачем спільне господарство. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. У статті 334 того ж ЦК України закріплено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Частиною першої статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. За правилами ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Щодо виселення, то ст. 157 ЖК Української РСР встановлює, що членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР. Згідно зі ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. При цьому позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності підстав для виселення відповідачів з житлового будинку, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, без надання їм іншого житла. Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц виклала правову позицію, відповідно до якої не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів з займаного ними житлового будинку без надання їм іншого житла, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Щодо зустрічного позов [PERSON] суд зазначає наступне. Позивач за зустрічним позовом просить суд визнати за нею та [PERSON] , [PERSON] право користування житловим будинком [ADDRESS] . При цьому, як попередньо встановлено судом, вони проживають у згаданому будинку на законним підставах, оскільки їх місце проживання відповідно до будинкової книги, зареєстроване за вказаною адресою. Аналогічна інформація стверджується також довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та землекористувачів № 155 від 30 січня 2020 року, виданою Сокільницькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З матеріалів справи вбачається, що право відповідачів на проживання у згаданому будинку не порушується і визнається, а оспорювання їхнього права на проживання у такому і так є предметом розгляду даної справи, а тому не потребує додаткового захисту. Вказане свідчить про передчасність та необґрунтованість зустрічних позовних вимог. Враховуючи наведене, у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено перед судом обставин, на які він покликався як на мотиви своїх позовних вимог, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Так само слід відмовити позивачу за зустрічним позовом [PERSON] у задоволенні позовних вимог, оскільки такі є передчасними і необґрунтованими.

Outcome: dismissed