Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 23.06.2015 року по 16.07.2015 року у розмірі 2167,84 грн. та моральної шкоди у розмірі 2000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 13.11.2014 року працював в ТОВ «Азовінтекс» на посаді охоронця СБіР (наказ № 202-К від 12.11.2014 року) по 22.06.2015 року. Звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, проте роботодавець при звільненні не провів з ним повний розрахунок. Позивач у судове засідання надав заяву про підтримання позовних вимог, наполягав на їх задоволенні і розгляді справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання надав заяву, у якій просив справу розглянути за його відсутності, позов визнав частково, проти стягнення на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку не заперечував, у стягнення моральної шкоди просив відмови через недоведеність заявлених вимог. Дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги позивачки, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що позивач працював в ТОВ «Азовінтекс» на посаді охоронця СБіР (наказ № 202-К від 12.11.2014 року). 22.06.2015 року був звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до наказу №107-К від 22.06.2015 року. Згідно розрахункового листа [PERSON] за червень 2015 року борг підприємства перед позивачем по заробітній платі та компенсації за її несвоєчасну виплату складав 5005 грн., яка була повністю виплачена позивачу лише 16.07.2015 р., про що свідчить виписка з його банківського рахунку. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, враховуючи, що відповідачем позов в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку у розмірі 2167,84 грн. визнаний повністю, на користь позивача з ТОВ»Азовінтекс» підлягає сплаті середній заробіток у розмірі 2167,84 грн. за період з 23.06.2015 року по 16.07.2015 року, як за весь період затримки розрахунку. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За п.8 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання своєчасного повного розрахунку, чим спричинив йому моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми та строку невиплати позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст. 23 ЦК України, задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 200 грн. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», в редакції, що діяла на день пред'явлення позову, звільнений від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. за майнові вимоги та 48,72 грн. за немайнові вимоги (стягнення моральної шкоди). На підставі викладеного,

Outcome: partial