Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення ? частини доходів, отриманих іншим подружжям від здійснення діяльності у якості приватного підприємця, в обґрунтування якого посилався на те, що 27 серпня 1999 року позивачем було зареєстровано шлюб з відповідачем. У серпні 2000 року відповідач розпочала свою підприємницьку діяльність у якості приватного підприємця на підставі свідоцтва від 10.08.2000 року. З метою здійснення підприємницькою діяльності відповідачка уклала в 2000 році з ДП «Лисичанський ринок» договір про оренду торгівельного місця. В 2007 році відповідачкою у якості приватного підприємця було укладено з ДП «Лисичанський ринок» договір оренди земельної ділянки, з метою встановлення на ній торгівельних модулів, того ж року відповідачка встановила торгівельні модулі, за оцінкою експертів вартість торгівельного модуля [NUMBER] складає 39 124 грн., а торгівельного модулю [NUMBER] - 131 787 грн. 23 січня 2009 року шлюбні відносини з відповідачкою були припиненні. Однак фактично продовжував проживати та знаходитись в фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою до січня 2012 року. Тому відповідно до положень ст.ст. 57, 61 СК України просив стягнути з відповідачки ? частини доходів від підприємницької діяльності. Та просив стягнути з відповідачки понесені ним судові витрати. Під час розгляду справи позивач подав до суду письмові доповнення та уточнення до позовної заяви, в яких посилався на те, що коли він перебував з відповідачкою у шлюбі та в подальшому у фактичних шлюбних відносинах, нею було одержано , окрім доходу в грошовій формі, дохід у матеріальній формі у вигляді торгівельних модулів [NUMBER] та [NUMBER], розташованих на території ДП «Лисичанський ринок» вартістю 170 911 грн. Цей дохід було одержано відповідачкою в результаті діяльності у якості приватного підприємця, внаслідок розширення обсягів підприємницької діяльності. Загальна вартість одержаний нею доходів з серпня 2000 до 2012 року складає 389 874грн., з який йому належить 194грн 937грн. Доходи отримані відповідачкою від здійснення підприємницької діяльності, не були використані в інтересах родини. Відповідачка використовувала доходи, отримані від здійснення підприємницької діяльності, не в інтересах родини, а на свій власний розсуд, й зокрема для подальшого здійснення своєї підприємницької діяльності шляхом закупівлі товару для продажу. Просив стягнути на його користь 194 937грн. , судові витрати 2000грн., послуга адвоката 1000грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У своїх поясненнях посилався на обставини викладених у позовній заяві, про що надав суду відповідні докази. Представник позивача [PERSON] уточнені та доповнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі , просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, про що надала письмове заперечення та доповнила, що з 1999 року по 2009 рік вони перебувала у шлюбі з відповідачем. Він зареєстрований в квартирі та має до неї доступ. З січня 2009 року спільне господарство з відповідачем не велось і при розгляді справи про розірвання шлюбу, позивач пояснював, що буде окремо пред»являти позов про поділ майна. Тому саме з 23.01 2009 року просила застосувати строк позовної давності щодо до позову про поділ майна. Дійсно з 2000 року вона разом з [PERSON] почали займатися підприємницькою діяльністю, оформивши документи на нею У подальшому [PERSON] вів підприємницьку діяльність самостійно. Грошові кошти, отримані від підприємництва йшли на придбання 3-кімнтаної квартири, проведення в ній ремонту, придбання меблів та побутової техніки. Крім того їздили відпочивати на море разом з позивачем та сином, оплачували заняття сина спортом. В той час вона ще й працювала та отримувала заробітну плату. Позивач на заводі працював неповний робочий день, отримуючи неповну заробітну плату ще виплачував аліменти на утримання дитини від першого шлюбу. Вона іноді приходила до свекрові на день народження, оскільки вона є бабусею Її сина. Земельну ділянку на ринку не придбавала, є укладений договір оренди. Оскільки не хватало грошових коштів для задоволення сімейних потреб, нею був оформлений кредит договір на суму 25 000грн. у 2007 року, який вона сплачувала до вересня 2009 року. 07.07.2009 року із-за не достатньої кількості грошових коштів , уклала ще один кредит на суму 15 000грн., яким погасила суму по першому кредиту. Грошові кошти пішли на ремонт квартири, придбання меблів та побутової техніки. Таким чином зароблені кошти йшли на потреби сім»ї , а не на її особисті потреби, як посилається на це позивач. Просила застосувати до позову строк позовної давності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, пояснивши, що в поданих запереченнях на позов все викладено. Ні в позовній заяві, ні у своїх поясненнях суду позивача не ставить вимоги щодо встановлення факту проживання з відповідачкою однією сім»єю після розірвання у 2009 році шлюбу, поновлення строк для пред»явлення позову про поділ майна, а тому до пред»явленого ним позову слід застосувати строк позовної давності, позов вважає безпідставним. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що сторони перебували у шлюбі з 28.08.1999 року. Спочатку проживали з батьками відповідачки, проживали на квартиру і потім син купив квартиру. У них народився син. Між ними виник конфлікт і відповідачка пішла від сина. Позивач на день народження сину подарував гроші із цього часу відповідачка відкрита точку на ринку, де працювали вона, сестра та син, коли мав змогу, бо працював позмінно на заводу «Пролетарій» . Крім того він ложив тротуарну плитку, отримані кошти приносив у сім»ю. Позивачка навчала заочно, складали кошти на придбання автомобіля, а купили квартиру. Продали однокімнатну квартиру, на отримані кошти зробили ремонт в новій квартирі. Купили меблі. Отримували дохід з ринку, син отримував зарплату, їздили на море відпочивати з дитиною. Одяг та обув сину купував його брат. У 2009 році між сторонами виник конфлікт, син подав заяву про розірвання шлюбу, але вони знов зійшлись і проживали разом до 15.01.2012 року, з цього часу син живе разом з нею. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що йому відомо, сторони проживали разом з 1999 року, з 2000 року почали займатися бізнесом, купівлею-продажем товарів. Позивач працював на заводі «Пролетарій» та допомагав відповідачці на ринку. Вона працювала в «Укртелекомі» і на ринку. Купили квартиру, потім купили іншу квартирую Їх син займається спортом, їздить на змагання Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з позивачем разом працюють на заводі з 1999 року. Позивач скаржився, що він свариться з дружиною із-за бізнесу, точніше сказати причину сварок не може. Раніше він часто бачив його на ринку. Разом з дружиною вони проживали [ADDRESS], Де тепер проживає позивач йому невідомо. Два роки потому бачив його з дружиною разом. Суд, заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вважає що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 17 від 23.01.2009 року. Згідно з свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, встановлено, що [PERSON] 10.08.2000 року зареєстрована як фізична особа - підприємець. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 20.08.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] купили в рівних долях по ? частині квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку, виданого ДПІ у м. Лисичанську від 31.05.2012 року, встановлено, що [PERSON] з 01.01.2012 року перейшла на спрощену систему оподаткування . Згідно з трудовою книжкою [PERSON] з 19.04.1994 року по 09.02.2007 року працювала в центрі електрозв'язку № 5 м. Лисичанська Луганської філії ВАТ «Укртелеком». Відповідно до довідки виданої ПАТ «Лисичанський склозавод «Пролетарій» № 106 від 25.06.2013 року [PERSON] з 02.03.199 року по 30.05.2013 року працював стекло варом 2 розряду в цеху № 3. Згідно з відповіді ДПІ у м. Лисичанську на запит від 23.10.2013 року № 3169/1701, встановлено, що [PERSON] за період з 2000-2012 року згідно з наданих податкових декларацій платника єдиного податку сума отриманого доходу склала 252 009 грн. У поданій позовній заяві позивач знов намагається вирішити питання щодо металевих модулів. Це питання вже вирішувалось при поділі майна між сторонами, де було з»ясовано, що торгові модулі, розміщені на території ринку є власністю фізично особи-підприємця [PERSON], не можуть бути об»єктом спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60 , 61 СК України, тим паче доходом отриманими у матеріальній формі. Тому не можуть бути предметом розгляду у теперішньому судовому засіданні. Відповідно до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивач не надав суду доказів про те, що після розірвання шлюбу, сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах до січня 2012 року, не заявляє вимог щодо встановлення факту перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах до січня 2012 року, не ставить питання щодо поновлення строку для звернення до суду з позовом про стягнення ? доходів, отриманих іншим подружжям від здійснення підприємницької діяльності, не вказує поважних причин пропуску такого строку. Суд вважає, що позивачем пропущений встановлений законом трирічний строк для звернення до суду з таким позовом , а тому, у задоволені заявленого позову слід відмовити за пропуском строку. На підставі ст.ст. 60,61,72 СК України,

Outcome: dismissed