Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що йому належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Короля Данила, (старі назви Кривоноса, [PERSON]), 11 в місті Коломия, Івано-Франківської області. Рішенням [PERSON] міської ради № 194 від 15 червня 1994 року йому передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0651 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Короля Данила, 11 в місті Коломиї. 1 грудня 1994 року йому видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ 17-2-005-562. Відповідач [PERSON] проживає з ним по сусідству і їх земельні ділянки межують. [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд по вул. Короля Данила, 13 в місті Коломия на підставі рішення [PERSON] міської ради від 15 серпня 2007 року, № 703-20/2007. На підставі даного рішення [PERSON] 13 березня 2008 року видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 851514. Вважає, що рішення [PERSON] міської ради від 15 серпня 2007 року №703-20/2007 незаконне, а державний акт на право приватної власності на землю слід визнати недійсним. Так, рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 97 від 28 березня 1954 року земельну ділянку №13 по вул. Короля Данила (старі назви Кривоноса, [PERSON]), площею 600 кв.м. надано [PERSON] для індивідуального будівництва. Однак, [PERSON] будівництво не розпочав, рішенням виконкому [PERSON] міської ради №187-6 від 13 травня 1964 року йому продовжено термін будівництва до 01 червня 1965 року. Але будівництво не проводилося, а тому земельну ділянку передано дочці [PERSON] - [PERSON], яка теж не будувала будинок, а тому рішенням виконкому [PERSON] міської ради №183 від 24 травня 1967 року дозволено відповідачці [PERSON] оформити договір на право індивідуального будівництва по вул. Короля Данила (Кривоноса, [PERSON]), 13 в місті Коломия. Таким чином, в користування [PERSON] було передано 600 кв.м. земельної ділянки по вул. Короля Данила в місті Коломия для будівництва будинку. Стаття 81 Земельного Кодексу України передбачала, що громадяни України набувають право власності на підставі приватизації земельних ділянок, що раніше були надані у користування. [PERSON] надано було в користування 600 кв.м. земельної ділянки, а тому відповідач могла приватизувати 600 кв.м., а не 1000 кв.м. Крім того, на час передачі [PERSON] земельної ділянки у власність в наявності 1000 кв.м. не було. А тому, рішення міської ради від 15 серпня 2007 року № 703-20/2007 суперечить вимогам ст. 81 ЗК України. При виготовленні технічної документації [PERSON], в порушення вимог ст. 198 ч. 2 п. б ЗК України з ним, як межівником, не було погоджено меж земельної ділянки, не підписував акту погодження меж земельної ділянки. [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку без погодження меж з ним. У звязку із тим, що не було узгоджено межі, [PERSON] передано у приватну власність частину земельної ділянки, яка є у його власності. У нього ніхто земельну ділянку не вилучав, підстав передбачених ст. 140 ЗК України для припинення права власності на земельну ділянку не було. А відповідно до ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку. Таким чином, [PERSON] видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, який є незаконним, так як їй передано частину земельної ділянки, яка є в його приватній власності, без погодження меж зіним та передано більший розмір земельної ділянки ніж було в користуванні [PERSON] В результаті чого, відбулася накладка земельних ділянок. Тому, [PERSON] звернулася до нього із позовом про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року зобовязано його повернути 0,0025 га земельної ділянки, при цьому в рішенні зазначено, що він не звертався до суду за захистом свого порушеного права позивачем щодо користування належною йому на праві власності земельної ділянки, оскільки не заявляв вимог про визнання недійсним Державного акту про право приватної власності на земельну ділянку, який видано [PERSON]. Поскільки [PERSON] видано Державний акт на земельну ділянку за розміром більшим, ніж було в її користуванні, без погодження меж з ним, частина його земельної ділянки, на якій розташовані його будівлі повинна перейти до відповідача. А тому змушений звернутися в суд за захистом свого права. [PERSON] видано оспорюваний державний акт, всупереч вимогам ст. 81, 140, 153, 198 ЗК України. Стаття 155 ЗК України передбачає, що у разі видання акту органом місцевого самоврядування, яким порушуються права особи щодо володіння земельною ділянкою, то такий акт визнається недійсним. Державним актом на право власності на земельну ділянку, який видано [PERSON] порушується право власності позивача , так як частина його земельної ділянки переходить до відповідача.. Тому, просить суд визнати незаконним та скасувати рішення [PERSON] міської ради від 15 серпня 2007 року № 703-20/2007 р. про надання земельної ділянки у власність [PERSON] М.П. та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 та серії ЯЕ № 851514, виданий [PERSON] 13 березня 2008 р. Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали повністю. Пояснили, що в той час забудівникам виділяли по 0,06 га. Огорожа між господарствами сторін існує з 1956р. По даний час рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, яким зобовязано позивача повернути 0,0025 га земельної ділянки відповідачу не виконано і не може бути виконано, оскільки на даній спірній земельній ділянці на законних підставах знаходиться літня кухня позивача. Відповідно до вимог ст. 268 ч. 1 п.4 ЦК України в редакції на час, прийняття даного рішення, позовна давність не поширювалася на вимогу власника, або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу держави, або місцевого самоврядування, яким порушено його право власності, або інше речове право. А тому коли приймалося дане рішення та видавався Державний акт позовна давність на дані вимоги не поширювалася.І тільки [PERSON] України від 20 грудня 2011 року №4176-УІ пункт 4 частини першої статті 268 виключено, набрав Закон чинності з наступного дня після його опублікування. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень протягом трьох років з дня набрання чинності даного [PERSON] особа має право звернутися до суду.А тому строки позовної давності починають спливати з січня 2012 року.Позивач лише 13 травня 2015 року одержав копію рішення міськвиконкому №318 від 26.08.1964 року про переоформлення техдокументації , а тому не можливо було раніше розпочати оформлення позовної заяви. Крім того, позивач тяжко хворів, що підтверджується медичними довідками. Із виписки з протоколу ЛКК №03/62 від 25.03.2014 року видно, що [PERSON]Є потребує постійного стороннього догляду, перебуває під диспансерним наглядом дільничного, що підтверджується довідкою амбулаторії сімейної медицини №4 від 07.04. 2016 року та медичною картою. Одержавши копію рішення міськвиконкому №318 в травні 2015 року, позивач звернувся до [PERSON] міської ради із заявою про погодження меж земельної ділянки. 18 червня 2015 року [PERSON] міська рада повідомила позивача, що згідно рекомендацій комісії по розгляду земельних спорів, рішення по заяві буде прийматися не сесії міської ради, а вже 13 серпня 2015 року міська рада надіслала листа, що рекомендують звернутися в суд. Тому, надіючись на вирішення спору міською радою, та у звязку із хворобою позивач, не звернувся в суд до січня 2015 року, тобто до спливу трьохрічного строку, а тому вважає поважними причини пропущення строку позовної давності. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. Тому, просять визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та захистити порушене право позивача. Представник відповідача [PERSON] міської ради проти позову заперечив. Пояснив, що [PERSON] міська рада при передачі земельної ділянка у власність [PERSON] діяла з додержанням вимог ст. 12 Земельного Кодексу України, ст. 26 [PERSON] України «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі затвердженої техдокументації. Згідно схеми до інвентарної справи за господарством відповідача рахувалось 1280 кв.м. землі. На узгоджувальній комісії було вирішено погодити межу. Відповідальність за технічну документацію несе проектна організація згідно договору із замовником. Просить застосувати строк позовної давності. Той факт, що позивач знав про порушене, на його думку, право власності на земельну ділянку та про наявність оскаржуваного рішення міської ради та Державного акту про право власності на земельну ділянку підтверджується тим, що Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області вже розглядалася аналогічна справа № 2-213 за позовом [PERSON] до [PERSON] міської ради, [PERSON] за участю третьої особи відділу Держкомзему в м. Коломиї. Даний позов був поданий 7 грудня 2010 року, однак ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 7 червня 2013 року позов було залишено без розгляду у зв'язку з неявкою позивача в судові засідання. В судове засідання в якому винесено рішення не з»явився, звернувся до суду із клопотанням в якій просив розгляд справи відкласти у зв»язку з перебуванням представника у відрядженні, а іншого у відпустці. В попереднє судове засідання представник [PERSON] міської ради також не з»явився. Беручи до уваги, що представник відповідача повторно не з»явився в судове засідання, але давав пояснення по справі, брав участь в дослідженні доказів, суд вважає, що з метою забезпечення вирішення спору в розумні строки, у відповідності до вимог ст. 169 ЦПК України слід розглянути справу на підставі наявних у ній данних та доказів. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не зявилась, хоча повідомлялась про час і місце судового розгляду. Подала письмові заперечення в яких вказує, що твердження позивача в тій частині, що до набуття права власності на спірну земельну ділянку в її користуванні перебувала земельна ділянка за відповідним місцем розташуванням її житлового будинку виключно площею 600 кв.м., тобто 0,06 га не відповідає дійсності, оскільки в 1967 році їй виділено у користування земельну ділянку площею 0,06 га (600 кв.м.) для індивідуального житлового будівництва, а також перебувала в користуванні додаткова земельна ділянка площею 0,06 га (600 кв.м.) з якої весною 1969 року було вилучено 200 кв.м. на користь сусідки. Вказана обставина підтверджується долученою до заперечення копією листа [PERSON] міської ради від 1970 року. З огляду на наведене, до отримання у власність спірної земельної ділянки у неї в користуванні на законних підставах перебувала земельна ділянка площею 0,1 га Підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української PCP № 562 від 18.12.1990р. «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української PCP» визначалось, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Пункти 6,7 Перехідних положень Земельного кодексу України 2001 року з урахуванням Рішення Конституційного Суду України N 5- рп/2005 від 22 вересня 2005 року також передбачають збереження права користування земельними ділянками, які на час введення в дію цього Кодексу громадяни та юридичні особи мали у постійному юристу ванні. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року встановлено площі і межі земельних ділянок сторін і зобовязано позивача повернути їй 0,0025 га земельної ділянки. Позивач тривалий час перебуває в дуже хворобливому стані, в якому перебував і на момент надання відповідного проекту землеустрою, однак останньому було відомо про те, що відповідач складає даний проект, з приводу чого він не заперечував. Більше того, у звязку із тим, що він не мав змоги вийти з будинку, за його дорученням дружина [PERSON] поклала свій підпис в акті погодженні меж. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі оформлення права власності на земельну ділянку, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Вважає, що позивач пропустив строк позовної давності про застосування наслідків чого подала заяву. Тому, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні просив справу розглянути згідно закону. Суд, вислухавши сторони, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази, вважає, що позов частково підставний і підлягає до задоволення з таких мотивів. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу на підставі договору дарування укладеного з [PERSON] 07.07.1987р. належить на праві власності 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями, зокрема літньою кухнею «Б,» по вул. Короля Данила, (старі назви Кривоноса, [PERSON], Ленінського Комсомолу ), 11 в місті Коломия, Івано-Франківської області. Рішенням [PERSON] міської ради № 194 від 15 червня 1994 року позивачу передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0651 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по вул. Короля Данила, 11 в місті Коломиї і 1 грудня 1994 року видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ІФ 17-2-005-562. Відповідач [PERSON] проживає з ним по сусідству і їх земельні ділянки межують. [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для обслуговування будинку, господарських будівель та споруд по вул. Короля Данила, 13 в місті Коломия на підставі оспорюваного рішення [PERSON] міської ради від 15 серпня 2007 року № 703-20/2007. На підставі даного рішення [PERSON] 13 березня 2008 року видано оспорюваний Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 851514. Рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 97 від 28 березня 1954 року земельну ділянку №13 по вул. Короля Данила (старі назви Кривоноса, [PERSON]), площею 600 кв.м. надано [PERSON] для індивідуального будівництва. Рішенням виконкому [PERSON] міської ради №187-6 від 13 травня 1964 року [PERSON] вирішено притягнути до адмінвідповідальності за порушення строку будівництва і зобов»язано його завершити будівництво до 01 червня 1965 року. Рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 318 від 26 серпня 1964р. відмінено рішення виконкому № 97 від 28 березня 1954 року та дозволено переоформити техдокументацію на незакінчене будівництво на дочку [PERSON] Рішенням виконкому [PERSON] міської ради № 300 від 28.07.1965р. дозволено [PERSON] оформити продаж недобудованого будинку на відповідача, а рішенням від 24 травня 1967 року дозволено відповідачці [PERSON] оформити в нотаріальній конторі договір на право індивідуального будівництва по вул. Короля Данила (Кривоноса, [PERSON]), 13 в місті Коломия. Рішенням №383 від 25.10.1967р. [PERSON] відведено та закріплено земельну ділянку під індивідуальне будівництво площею 600 кв.м. і зобов»язано закінчити будівництво до 25.10.1970р. Згідно договору від 15.11.1967 р. укладеного між [PERSON] міськвиконкомом та відповідачем, останній виділено в безстрокове користування під будівництво індивідуального житлового будинку по вул. С.Мельничука, 13 земельну ділянку площею 600 кв.м. Даний договір нотаріально посвідчений в грудні 1967р. Згідно оглянутих в судовому засіданні оригіналів матеріалів інвентарної справи будинку № 13 по вул. Короля Данила (Кривоноса, [PERSON]) наявна план-схема земельної ділянки відповідача від 1983р. згідно якої її загальна площа становить 1280 кв.м., з яких площа під будівлями становить 600 кв.м., під садом та городом 680 кв.м. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду було затверджено мирову угоду про поділ будинку № 11 по вул. Ленінського Комсомолу ([PERSON]) між співвласниками [PERSON] і [PERSON], за умовами якої за [PERSON] виділено 59/100 частин будинковолодіння, зокрема літню кухню «Б» та залишено йому в користуванні земельну ділянку площею 787 кв.м. з правої сторони. Згідно ст. 16 Земельного Кодексу України від 1970р. надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. У постановах або рішеннях про надання земельних ділянок вказується мета, для якої вони надаються, і основні умови користування землею. Надання земельної ділянки, що є в користуванні, іншому землекористувачеві провадиться тільки після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 37-41 цього Кодексу. Згідно ст. 20 ч.2,3,4, ст.22 цього Кодексу право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється Радою Міністрів Української РСР. Зазначені документи видаються після відводу земельних ділянок в натурі. Приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Відповідно дост. 20 ч.1 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Згідно ст. 21 ч.1 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). У відповідності до ст. 118 ч.1,2,4,6,7,8,9 Земельного Кодексу України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання … відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122\~цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє … відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому\~статтею 186-1\~цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного\~висновку\~такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Рішенням [PERSON] міськрайсуду від 19.12.2014р. було відмовлено в позові [PERSON] до [PERSON], третя особа інспекція Держархбудконтролю в Івано-Франківській області про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, усунення перешкод в користуванні нею, відшкодування моральної шкоди. Рішенням колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного Івано-Франківської області від 04.03.2015р. скасовано рішення [PERSON] міськрайсуду від 19.12.2014р. і ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково, зобов»язано [PERSON] повернути належну [PERSON] самовільно зайняту ділянку площею 0,0025 га по вул. Короля Данила ,13 та відновити попередній стан даної частини земельної ділянки шляхом демонтажу огорожі і встановити огорожу на межі земельних ділянок по довжині 52,78 м згідно Державних актів на право приватної власності на землю, виданих сторонам , по лінії, відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи. В решті позову відмовлено. В даному рішенні, колегія суддів Апеляційного суду послалась на висновок експертизи №\~212 від 27.03.2014р., яким встановлено, що фактичний розмір (площа), фактичні лінійні розміри земельної ділянки, яка належить [PERSON] на праві власності не відповідає фактичним розмірам (площі), фактичним лінійним розмірам земельної ділянки зазначеної в Державному акті на право приватної власності на землю серії ЯЕ № 851514 від 12.03.2008 року, а саме, фактична площа земельної ділянки є на 0,0025 га менша за площу вказану в цьому Державному акті року, у зв'язку із чим є зміщення на земельну ділянку [PERSON] площею 0,0025 га, а саме, на відстань 0,42 м по довжині межі 52,78 м. При цьому, Апеляційний суд констатував, що [PERSON] не звертався до суду за захистом будь-якого порушеного його права з боку [PERSON] щодо користування належною йому на праві власності земельною ділянкою. Тому, у суду першої інстанції не було підстав піддавати сумніву виданий [PERSON] Державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, оскільки таких позовних вимог не заявляв [PERSON] За таких підстав, колегія суддів вважала, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення і є доведеними у суді. Відповідно до ч.1 ст. 37б ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. В засіданні апеляційного суду було оглянуто поданий представником [PERSON] будівельний паспорт на будівництво господарських будівель по вул. К. Данила 11/2 у м. Коломия. З матеріалів даного будівельного паспорта вбачається, що рішенням [PERSON] міськвиконкому від 23 травня 2006 року №142 дозволено [PERSON] перебудову господарської споруди на приватизованій земельній ділянці згідно затвердженої технічної документації. Також, міститься схема виносу в натурі господарських будівель, серед яких є і проектна літня кухня загальною площею 49,81 кв.м.. яка на даний час побудована і є предметом знесення на вимогу позивачки, як самочинне будівництво. Апеляційним судом встановлено, що спірна літня кухня побудована на належній [PERSON] земельній ділянці, яка була відведена для її будівництва на підставі рішення органу місцевого самоврядування, який дає право на виконання таких робіт відповідно до затвердженого проекту. У суду відсутні дані про порушення відповідачем будівельних норм і правил при спорудженні літньої кухні, які можна вважати істотними. Таких даних не подано позивачем і такий висновок у даній справі не зроблено відповідним архітектурно-будівельним органом. Тому, Апеляційний суд вважав вимоги про знесення такої літньої кузені, як самочинно побудованої, не доведеними у суді та передчасно заявленими і у їх задоволенні було відмовлено. Статтею 120 ч.1,2 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У відповідності до п.8 абз.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК ( 2768-14 ) перелік підстав для цього є вичерпним. Судом встановлено, що позивач будучи власником суміжної земельної ділянки не погоджував межі відповідачу при виробленні технічної документації спірної земельної ділянки, замість нього підписала акт встановлення і узгодження меж [PERSON], про що зазначено в самому акті, яка не мала на це відповідних повноважень від позивача. При цьому, в даному акті відсутній час його складення, що є обов»язковим реквізитом для правочинності такого документа. Тому, суд вважає, що в даному випадку наявне порушення вимог ст. 198 ч. 2 п. б ЗК України. Продовжуючи викладене, засідання узгоджувальної комісії по розгляду земельних спорів [PERSON] міської ради, як видно з протоколу засідання, також відбулось без участі позивача чи його представника. В даному протоколі відсутній підпис голови комісії, а тому даний протокол не може вважатись належним доказом погодження меж позивачем. Посилання відповідача [PERSON] на долучений нею лист голови виконкому [PERSON] міської ради від 14.07.1970р. як на підтвердження законності перебуванні в її користуванні земельної ділянки 1200 кв.м., суд вважає безпідставним, оскільки даний лист не є правовстановлюючим документом. При цьому, в даному листі вказано про вилучення у [PERSON] 200 кв.м. і залишення в користуванні лише 991 кв.м. В судовому засіданні не спростовано пояснення представника позивача про те, що огорожа між господарствами сторін існує з 1956р. і по даний час рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2015 року, яким зобовязано позивача повернути 0,0025 га земельної ділянки відповідачу не виконано, оскільки на даній спірній земельній ділянці на законних підставах знаходиться частина літньої кухні позивача. Дана обставина об»єктивно підтверджується ситуаційним планом до висновку судової земельно-технічної експертизи від №\~212 від 27.03.2014р. З даного ситуаційного плану видно, що огорожа між господарствами сторін проходить з урахуванням належності спірних 0,0025 га позивачу, а також в безпосередній близькості від встановленої експертом лінії розмежування знаходяться інші житлові та нежитлові будівлі позивача. Аналізуючи дані кадастрових планів земельних ділянок сторін та вищевказаної план-схеми земельної ділянки відповідача від 1983р. видно, що межують якраз земельні ділянки, які окреслені і позначені в план-схемі відповідача як фруктовий сад та город, щодо надання яких відповідачу в користування, зокрема в частині спірних 0,0025 га, в останнього перед передачею у приватну власність були відсутні належні правовстановлюючі документи. Окремих рішень щодо зміни цільового призначення цих земельних ділянок під будівництво та обслуговування господарських будівель і споруд відповідач не надав. Дана земельна ділянка 0,0025 га перебувала у фактичному користуванні позивача. Таким чином, проаналізувавши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оспорюваним рішенням, в частині передачі відповідачу без погодження меж з позивачем, у власність спірних 0,0025 га, та оспорюваним Державним актом, порушено вищевказані акти чинного законодавства та права позивача щодо користування господарською будівлею і земельною ділянкою. Тому, з метою поновлення його порушених прав слід визнати незаконним і скасувати рішення [PERSON] міської ради від 15.08.2007р. в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0025 га, яка визначена як накладка земельних ділянок сторін висновком судової земельно-технічної експертизи № 212 від 27.03.2014р., та визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га серії ЯЕ № 851514. В решті позову відмовити, оскільки щодо решти наданої відповідачу земельної ділянки у сторін відсутній спір. Суд вважає підставними доводи позивача щодо поважності пропуску строку позовної давності, оскільки відповідно до вимог ст. 268 ч. 1 п.4 ЦК України в редакції на час, прийняття оспорюваного рішення та видання оспорюваного Державного акта, позовна давність не поширювалася на вимогу власника, або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу держави, або місцевого самоврядування, яким порушено його право власності, або інше речове право. [PERSON] України від 20 грудня 2011 року №4176-УІ пункт 4 частини першої статті 268 виключено, набрав Закон чинності 20.01.2012р.. Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень протягом трьох років з дня набрання чинності даного [PERSON] особа має право звернутися до суду.Позивач лише 13 травня 2015 року одержав копію рішення міськвиконкому №318 від 26.08.1964 року про переоформлення техдокументації, а тому не можливо було раніше розпочати оформлення позовної заяви. Крім того, позивач тяжко хворів і хворіє, що підтверджується медичними довідками. Із виписки з протоколу ЛКК №03/62 від 25.03.2014 року видно, що [PERSON]Є потребує постійного стороннього догляду, перебуває під диспансерним наглядом дільничного, що підтверджується довідкою амбулаторії сімейної медицини №4 від 07.04. 2016 року та медичною картою. Одержавши копію рішення міськвиконкому №318 в травні 2015 року, позивач звернувся до [PERSON] міської ради із заявою про погодження меж земельної ділянки. 18 червня 2015 року [PERSON] міська рада повідомила позивача, що згідно рекомендацій комісії по розгляду земельних спорів, рішення по заяві буде прийматися не сесії міської ради, а вже 13 серпня 2015 року міська рада надіслала листа, що рекомендують звернутися в суд. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. На підставі викладеного та ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України,

Outcome: approved