Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд захистити права позивача як споживача послуг, наданих відповідачем, шляхом визнання недійсним попереднього договору №2350 купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного 21.03.2019р. між позивачем та відповідачем. Водночас просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму у розмірі 136 800,00 грн., а також завдану відповідачем позивачу моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 21.03.2019р. між ним та відповідачем було укладено попередній договір №2350 купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого відповідач взяв на себе зобов`язання придбати у продавця автомобіль марки Volkswagen Polo вартістю 136 800,00 грн., та, у подальшому передати вказаний автомобіль у користування позивача на умовах, визначених договором купівлі-продажу. При цьому, на вимогу відповідача позивач, перед укладанням попереднього договору, перерахував на розрахунковий рахунок відповідача 136 800,00 грн. Оскільки 21.03.2019р. позивач автомобіль від відповідача не отримав, 22.03.2019р. позивач звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення коштів. Водночас, відповідач відмовився укласти основний договір та повернути суму авансу. Оскільки укладений між сторонами попередній договір за його умовами, згідно ст.ст.1011-1013 ЦК України, фактично є договором комісії, та, водночас, не відповідає вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», просить суд визнати вказаний договір недійсним на підставі ч.6 ст.19 ЗУ «Про захист прав споживачів». Крім того, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, просить суд, на підставі ст.216 ЦК України, стягнути з відповідача на користь позивача сплачену останнім за договором суму у розмірі 136 800,00 грн. Крім того, ненадання автомобіля та неповернення коштів завдало позивачу моральної шкоди, яка полягає у погіршенні самопочуття позивача, втрати ним спокою, у порушенні його життєвого укладу, працездатності, сну, апетиту та планів на відпочинок. Оскільки внаслідок неправомірних дій відповідача позивачу було завдано моральної шкоди, просить суд стягнути її з відповідача у розмірі 10 000,00 грн. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій позов підтримав, та, водночас, просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому ЦПК України порядку, причину неявки суду не повідомив, відзив на позов суду не надав, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, відповідно до ст.280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно роз`яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. При цьому, згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 21.03.2019р. між позивачем та відповідачем, відповідно до ст.635 ЦК України, укладено попередній договір №2350 купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого відповідач, в особі директора, який діяв на підставі статуту, взяв на себе зобов`язання придбати у третіх осіб автомобіль марки Volkswagen Polo вартістю 136 800,00 грн. Згідно п.2.1 вищевказаного Договору, на підтвердження дійсних намірів сторін, сторони дійшли згоди про необхідність перерахування позивачем в момент укладання попереднього договору на поточний рахунок відповідача 136 800,00 грн. Згідно п.1.1., п.1.5. вищевказаного договору, сторони, на умовах, встановлених у договорі, зобов`язались укласти Основний договір - Договір купівлі-продажу вищевказаного транспортного засобу 21.03.2019р. Водночас, згідно п.1.5. вищевказаного договору, сторони дійшли згоди про те, що, якщо на зазначену вище дату, а саме 21.03.2019р. майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то основний договір буде укладено на п`ятий день після придбання продавцем майна, про що останній зобов`язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладання основного договору. У вказаному випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 31.12.2019р. Як зазначено у п.1.6 вищевказаного договору, право власності на майно переходить покупцю з моменту сплати повної вартості майна, зазначеного вище, на підставі основного договору. Майно передається покупцю з моменту сплати повної вартості майна, після укладення основного договору, якщо сторони не домовилися про інше при укладанні основного договору. Як зазначено у п.1.8 вищевказаного договору, попередній договір діє до моменту укладення основного договору. Якщо укладення основного договору у визначений термін не відбулося, то попередній договір та передбачені ним зобов`язання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений основний договір, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Згідно копії квитанції № 032810049, наданої позивачем, останній, 21.03.2019р., за товар по договору № 2350, перерахував на рахунок відповідача 136 800,00 грн., тобто виконав умови попереднього договору, визначені у п.2.1. Як випливає з матеріалів справи, відповідач умови вищевказаного попереднього договору не виконав, зокрема, отримавши від позивача 21.03.2019р. 136 800,00 грн., автомобіль марки Volkswagen Polo позивачу не передав; основний договір ні 21.03.2019р., ні у термін до 31.12.2019р. - з позивачем не уклав. При цьому, як випливає з матеріалів справи, відповідач про час і місце розгляду справи був повідомлений судом у встановленому ЦПК України порядку, разом з цим наданим ЦПК України процесуальним правом не скористався, відзив на позов суду не надав; обставин, які мають значення для справи - суду не повідомив. Встановлені судом вищевказані обставини свідчать про те, що, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно ст.630 ЦК України, договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов договорів певного виду, оприлюднених у встановленому порядку. Якщо у договорі не міститься посилання на типові умови, такі типові умови можуть застосовуватись як звичай ділового обороту, якщо вони відповідають вимогам статті 7 цього Кодексу. Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз`яснень, наданих у п.8. Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Як встановлено судом в ході розгляду справи, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що, в момент вчинення сторонами вищевказаного попереднього договору сторонами не було додержано вимог, визначених ст.203 ЦК України, що, в свою чергу, виключає можливість визнання даного правочину недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що, позовні вимоги позивача в частині визнання попереднього договору недійсним - є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Водночас, згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Необґрунтоване ухилення однієї із сторін від укладання основного договору, передбаченого попереднім договором, може бути підставою для відшкодування другій стороні збитків, завданих простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України). Як встановлено судом в ході розгляду справи, відповідач, у строки, встановлені попереднім договором, основний договір не уклав, при цьому, отримавши кошти від позивача, зазначений у договорі автомобіль позивачу не передав. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що, оскільки сторонами основний договір укладено не було, кошти, передані позивачем відповідачу є авансом, та підлягають поверненню позивачу. Враховуючи вищевикладене, суд, дослідивши матеріали справи, на підставі наявних у справі доказів, дійшов висновку про те, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми у розмірі 136 800,00 грн. - є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п.5 зазначеної Постанови, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 зазначеної Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Дослідивши докази, надані позивачем, суд дійшов висновку про те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження існування факту заподіяння відповідачем позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. З огляду на вищевикладене, суд, приймаючи до уваги те, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, дійшов висновку про те, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. - є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Водночас, задовольняючи позов частково, суд, приймаючи до уваги те, що позивача звільнено від сплати судового збору, на підставі ст.ст.141, 142 ЦПК України, вважає необхідним компенсувати судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 840,80 грн. за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене, суд,

Outcome: partial