Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що 27.06.2018 року між ним та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вказує, що на даний час у квартирі зареєстрована відповідач, яка не є членом його сім`ї, а являється матір`ю попереднього власника квартири [PERSON] 11 жовтня 2016 року було укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов`язалися до 01.11.2016 року укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до умов попереднього договору продавець зобов`язався звільнити квартиру від речей та передати її покупцю до 15.11.2016 року, змінивши місце реєстрації третіх осіб протягом шести місяців після підписання договору купівлі-продажу. 15 листопада 2016 року відповідач разом із попереднім власником квартири виселилася з квартири. Так, відповідач з 15.11.2016 року у квартирі не проживає, особистих речей там не має та залишається у ній зареєстрованою, при цьому не вчиняє дії щодо зняття з реєстрації. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.06.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання (а.с. 48-49). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позов не подала. Представник третьої особи Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Протокольною ухвалою суду від 25.09.2019 року вирішено провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити у справі заочне рішення, відповідно положень ст. ст. 280, 281 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу квартири від 27.06.2018 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 5-298 (а.с. 40-40 зв.). Вказане також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 129269001 від 27.06.2018 року (а.с. 39). Зі змісту попереднього договору від 11.10.2016 року укладеного між позивачем та [PERSON] , а саме п. 5 договору, убачається, що продавець зобов`язувався змінити місце реєстрації третіх осіб протягом шести місяців після підписання договору купівлі продажу (а.с. 41-41 зв.). Відповідно відповіді наданої «ГІОЦ/КМДА» від 29.05.2019 року на запит суду, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Про обставини постійного не проживання відповідача з 15.11.2016 року та відсутність її майна у квартирі [ADDRESS] свідчить акт від 17.04.2019 року затверджений начальником ЖЕД № 407 (а.с. 42). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як зазначає позивач, відповідач членом його сім`ї не являється та ніяких домовленостей з приводу користування спірною квартирою між ними не існує, відповідач мала бути знята з реєстрації відповідно умов укладеного з третьою особою у справі попереднього договору купівлі-продажу квартири, проте на даний час з реєстрації не знята, що порушує права позивача, як власника квартири. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач не являється членом сім`ї позивача, у спірній квартирі не проживає, угода щодо користування жилим приміщенням між сторонами не укладалась, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] була зареєстрована попереднім власником квартири, з реєстраційного обліку відповідно умов попереднього договору не знята, майно відповідача у квартирі позивача не знаходиться, тому відсутні правові підстави для користування відповідачем спірним житловим приміщенням, реєстрація останньої порушує права позивача, як власника квартири. З урахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останнім судовий збір в дохід держави в сумі 768 грн. 40 коп. (а.с. 1).

Outcome: approved