Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, якій під час розгляду справи уточнював. На обґрунтування якого зазначав, що перебував у трудових відносинах з ПАТ «Всеукраїнський Банк Розвитку» (далі ПАТ «ВБР») та з 01.11.2013 року працював на посаді начальника сектору реалізації заставного майна Департаменту по роботі з проблемними активами. На підставі рішення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 28.11.2014 року в банку було запроваджено тимчасово адміністрацію та призначено уповноважену особу. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 234 від 22.12.2015 року почато процедура ліквідації банку. Наказом № 493к від 15.09.2016 року його звільнено з займаної посади у зв'язку з ліквідацією за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення відбулося всупереч встановленого законом порядку, без належного попередження. 09.10.2015 року йому було вручено попередження про звільнення у зв'язку із скороченням чисельності, а звільнили його 28.09.2016 року у зв'язку з ліквідацію, про яке він не був попереджений. Тому просив змінити дату звільнення на два місяці після його фактичного попередження про звільнення, а саме з «28.09.2016 року» на «29.11.2016 року», внести відповідні зміни до трудової книжці, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 18242,76 грн. та відшкодувати моральну шкоду завдану порушенням його прав у розмірі 50 000 грн. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року вимоги задоволено частково. Зобов'язано ПАТ «ВБР» скасувати запис про звільнення 28.09.2016 року та внести новий запис про дату звільнення з «28.09.2016 року» на «29.11.2016 року». Стягнуто з ПАТ «ВБР» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 18 242 грн. 76 коп. та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Не погодившись з рішенням суду, відповідач ПАТ «ВБР» надав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове, яким відмовити у задоволені вимог. Зазначає, що судом не були належним чином з'ясовані усі обставини справи. Суд не врахував, що звільнення позивача було здійснено у відповідності з вимогами чинного законодавства за п. 1 ст. 40 КЗпП України внаслідок скорочення чисельності персоналу яке відбувалося в межах процедури ліквідації ПАТ «ВБР». Працівника було своєчасно, а саме 09.10.2015 року, письмово повідомлено про заплановане звільнення, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Представник відповідача ПАТ «ВБР» у судовому засідання апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримав. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог. Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджено матеріалами справи. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦК України підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Задовольняючі позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення [PERSON] відповідачем не були додержані норми законодавства які регулюють порядок вивільнення працівника оскільки його не було належним чином попереджено про наступне звільнення саме у зв'язку з ліквідацію. Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Тобто зазначеною нормою передбачено вивільнення працівника (припинення трудового договору) у випадку змін в організації виробництва та праці яке може відбуватися як шляхом ліквідації, реорганізації або перепрофілювання підприємства, установи, організації, так і шляхом скорочення чисельності або штату працівників. Порядок вивільнення працівників у тому числі за п.1 ст. 40 КЗпП врегульовано ст. 49 2 КЗпП України відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. З матеріалів справи убачається, що позивач перебував у трудових правовідносинах з ПАТ «ВБР» з 01.11.2013 року та працював на посаді начальника сектора реалізації заставного майна відділу позасудового врегулювання проблемної заборгованості Департаменту по роботі з проблемними активами. Відповідно до постанови правління Національного банку України № 914 від 21.12.2015 року прийнято рішення про відкликання банківської ліценції та ліквідації ПАТ «ВБР». Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 234 від 22.12.2015 року на виконання постанови правління НБУ № 914 від 21.12.2015 року розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВБР» з 23 грудня 2015 року по 22 грудня 2017 року включно; призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «ВБР» [PERSON] Наказом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 441 від 22.12.2015 року розпочата процедура ліквідації ПАТ «ВБР» з 23 грудня 2015 року по 22 грудня 2017 року включно; призначено уповноваженою особою Фонду та делеговані повноваження ліквідатора ПАТ «ВБР» [PERSON] Відповідно до ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа має право приймати на роботу, звільняти з роботи чи переводити на іншу посаду будь-кого з керівників чи працівників банку, переглядати їх службові обов'язки, змінювати розмір оплати їх праці. Наказом ПАТ «ВБР» № 293к від 01.10.2015 року (за підписом уповноваженої особи) Департаменту по роботі з персоналом доручено попередити в термін з 01 по 10 жовтня працівників ПАТ «ВБР» про наступне можливе вивільнення працівників із займаної посади, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Згідно з повідомленням від 09 жовтня 2015 року на виконання наказу № 293к від 01.10.2015 року позивача було повідомлено про наступне можливе вивільнення із займаної посади у зв'язку з скороченням чисельності ПАТ «ВБР», згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України через 2 місяці з моменту вручення відповідного попередження. Наказом № 493к від 15 вересня 2016 року позивача звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з ліквідацією з 28.09.2016 року, про що внесено відповідний запис до трудової книжки працівника за №28. Тобто з матеріалів справи убачається, що позивача 09 жовтня 2015 року було особисто попереджено про наступне можливе вивільнення із займаної посади у зв'язку з скороченням чисельності ПАТ «ВБР» за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначена обставина підтверджується особистим підписом [PERSON] та ним не спростовується. Вказане повідомлення вручено позивачу на виконання наказу № 293к від 01.10.2015 року який видано в межах процедури ліквідації банку на підставі постанови правління НБУ № 914 від 21.12.2015р. та яким прийнято рішення попередити працівників про наступне можливе їх вивільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України. За таких обставин висновок суду першої інстанції, що з боку відповідача не було дотримано процедуру звільнення, і це призвело до порушено права позивача, є помилковим. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи позивача щодо неналежного повідомлення про звільнення оскільки п.1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що підставою для розірвання трудового договору власником або уповноваженим ним органом є зміни в організації виробництва і праці. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Матеріалами справи підтверджується наявність змін в організації виробництва та праці які відбувалися шляхом ліквідації банку. Скорочення чисельності персоналу ПАТ «ВБР», про яке було повідомлено позивача, відбувалося в межах процедури ліквідації банку і ця обставина сторонами по справі не спростована. Таким чином, працівника було належним чином попереджено про майбутнє звільнення у зв'язку зі зміною в організації виробництва та праці за п.1 ст. 40 КЗпП України і додаткового попередження про звільнення з зазначенням окремої підстави для звільнення - ліквідації банку законом не передбачено. Доводи позивача, що звільнення відбулося після спливу двох місяців після його попередження і строк повідомлення сплинув не ґрунтуються на законі. Зі змісту ст..49 2 КЗпП України убачається, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Тобто зазначений цієї правовою нормою строк попередженні не може буди зменшений менш чим два місяці, проте в законодавстві не міститься заборони збільшення цього строку. Оскільки відповідачем було дотримано визначений чинним законодавством певний порядок вивільнення працівника, виконано покладене законодавством зобов'язання щодо його своєчасного попередження про звільнення та фактично сторони припинили трудові відносини саме 28 вересні 2016 року і після зазначеної дати позивач не працював, тому відсутні підстави для зміни дати звільнення і задоволення решти позовних вимог, які є похідними. У зв'язку з чим рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відмовляючи у задоволені позовних вимог апеляційний суд з урахуванням вимог ст.. 88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з позивача судовий збір з позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме: на користь держави судовий збір у сумі 551 грн. 20 коп. який не сплачений при зверненні до суду першої інстанції, та на користь відповідача судовий збір у сумі 606 грн. 32 коп. сплачений при поданні апеляційної скарги.

Outcome: approved