Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача про стягнення грошових коштів. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2014 року у справі №201/7753/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, переданих в якості авансу, та за зустрічним позовом [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди у звязку із правопорушенням відповідача, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти передані в якості авансу у розмірі 80\~930 грн., в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року рішення Жовтневого районного суду від 09 січня 2014 року залишено без змін. 12.06.2014 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська був виданий виконавчий лист та розпочато виконавче провадження. Станом на момент подання позову судове рішення не виконане та борг відповідачем не сплачений, у зв'язку із чим позивач просив стягнути з відповідача суму у розмірі 33 744, 81 грн., оскільки позивач за час невиконання судового рішення та несплати суми в розмірі 80 930, 00 грн. зазнав інфляційних втрат. Представник позивача надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно з частинами 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, переданих в якості авансу та за зустрічним позовом [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди у звязку із правопорушенням відповідача. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 09 січня 2014 року було ухвалено рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, що були передані в якості авансу, у розмірі 80\~930 грн., в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] було відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2014 року було залишено без змін. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська 12.06.2014 був виданий виконавчий лист та розпочато виконавче провадження. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. В порушення зазначених норм закону відповідач свої зобов'язання не виконав та грошові кошти стягнуті за судовим рішенням від 09.01.2014, що набрало законної сили, не повернув позивачу. При цьому у ході розгляду справи відповідачем подано заперечення проти позову, у яких зазначено, що Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська здійснюються відрахування за постановою № 43693707 від 02.10.2014 (борг перед [PERSON]І.). Згідно з довідкою про відрахування з пенсії [PERSON] з грудня 2014 по березень 2015 року з останнього відраховано 360,17 грн. щомісячно (а.с. 51-52), а тому при нарахуванні суми інфляційних витрат судом зменшено суму заборгованості, з якої обраховано суму інфляційних витрат, з урахуванням цих відрахувань. Відповідно до положень ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач має сплатити за прострочене грошове зобов'язання грошові кошти із врахуванням індексу інфляції в загальному розмірі 33 501, 81 грн., за наступні періоди: січень 2014 р. - 161, 86 грн. (0,2 %), лютий 2014 р. - 485, 58 грн. (0,6%), березень 2014 р. - 1780, 46 грн. (2,2 %), квітень 2014 р. - 2670, 69 грн. (3, 3%), травень 2014 р. - 3075, 34 грн. (3, 8%), червень 2014 р. - 809, 30 грн. (1, 0%), липень 2014 р.- 323, 72 грн. (0, 4 %), серпень 2014 р. - 647, 44 грн. (0, 8%), вересень 2014 р. - 2346, 97 грн. (2, 9%), жовтень 2014 р. - 1942, 32 грн. (2, 4%), листопад 2014 р. - 1537, 67 грн. (1, 9 %), грудень 2014 р.- 2417, 09 грн. (3%), січень 2015 р. - 2486, 50 грн. (3, 1%), лютий 2015 р. - 4232, 02 грн. (5, 3 %), березень 2015 р. - 8584, 85 грн. (10, 8 %). Таким чином, стягнення з відповідача підлягає 33\~508,81 грн. Крім того, при задоволенні позовних вимог суд враховує висновки Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі №6-113цс14, предметом якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди, з якого вбачається, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, а також зважаючи на те, що ніяких доказів щодо повного виконання відповідачем своїх зобов'язань за судовим рішенням до суду надано не було, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до\~ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial