Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що після смерті свого дядька [PERSON] отримав відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.02.2011 року, серії ВРЕ № 560548, реєстровий номер 320 у спадщину 1/2 частину житлового будинку по вул. Верховинській, 77, м. Свалява, Закарпатської області. Відповідно до вищезгаданого документу, 16.02.2017 року у даному помешканні зареєстровано: його, його сестру та її малолітню доньку. У червні 2017 року намагався вселитися у даний будинок, однак відповідачка перешкодила йому в цьому, посилаючись на те, що вона є єдиним власником такого. Згодом, на адвокатський запит його представника 25.10.2017 року Свалявським ВП Мукачівського ВП ГУНП у З/о надано відповідь, з якої позивач дізнався про існування оскаржуваного договору купівлі-продажу, укладеного між відповідачами 20.04.2011 року. Вважає, що діями відповідачів та приватного нотаріуса Свалявського районного нотаріального округу [PERSON] його безпідставно позбавлено право власності на частку нерухомого майна, а тому просить оскаржуваний договір визнати недійсним, скасувавши його реєстрацію та державну реєстрацію свідоцтва про право власності [PERSON] на житловий будинок по вул. Верховинська, 77 у м. Свалява, Закарпатської області з часткою 1/1. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали з підстав, викладених у позові. Додатково позивач пояснив, що за відсутності коштів зареєструвати свою нерухомість зміг лише у липні 2017 року. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту, неправильно зазначено предмет позову, оскільки у даному випадку мав би мати місце віндікаційний позов про витребування майна з чужого володіння. Пояснив, що жодних протиправних дій [PERSON] щодо придбання будинку не здійснено, житло придбано відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу і остання є добросовісним набувачем майна. Звернув увагу на те, що позивачем, усупереч вимогам ст. 1299 ЦК України (чинної на момент отримання свідоцтва про право на спадщину) не зареєстровано право на спадщину у органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. А тому, на момент укладення між відповідачами договору купівлі-продажу будинку право власності на частку такого не набув. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлявся неодноразово належним чином (а.с. 19, 21, 36, 71, 84). Третя особа - приватний нотаріус Свалявського районного нотаріального округу [PERSON] у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила. Пояснила, що на підставі наданих документів нотаріально посвідчила укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: вул. Верховинська, 77, м. Свалява, Закарпатської області. Окрім того зазначила, що можливо, унаслідок нечіткого запису частки відповідача у свідоцтві про право на спадщину, на дану обставину уваги не звернула, так як останнім було надано витяг КУП Свалявське РБТІ про реєстрацію за таким права власності на будинок по вул. Верховинській, 77, м. Свалява у цілому. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 18.02.2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] отримали право власності, кожен на 1/2 частку житлового будинку по вул. Верховинській, 77, м. Свалява, Закарпатської області (а.с. 7, 102). Згідно витягів про державну реєстрацію прав № 29120109 від 24.02.2011 року, № 29717556 від 19.04.2011 року, ВТ 002030000322011 від 15.04.2011 року, даний будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою зареєстрований на праві власності за [PERSON] у цілому (а.с. 103 105). Відповідно до укладеного між [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.04.2011 року остання, за письмовою згодою свого чоловіка ([PERSON], мешканця Саратовської області, Росія) придбала житловий будинок по вул. Верховинська, 77, м. Свалява, Закарпатської області (а.с. 112). За витягом про реєстрацію у державному реєстрі правочинів згаданий договір нотаріально посвідчено 20.04.2011 року, номер у реєстрі нотаріальних дій 241 (а.с. 101). Як убачається з витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 26184834 від 18.02.2011 року за спадкоємцем [PERSON] зареєстровано свідоцтво про право на спадщину (а.с. 52). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 95360244 від 22.08.2017 року за [PERSON] зареєстровано у формі приватної та у виді спільної часткової власності 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. Верховинська, 77, м. Свалява, Закарпатської області (а.с. 59). У будинкові книзі прописки громадян по вул. Верховинська, 77, м. Свалява зареєстровані: позивач [PERSON]; [PERSON] та [PERSON] (а.с. 47-49). За ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Приписи ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачають, що зміст правочину не може суперечити цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання цих вимог у момент вчинення правочину стороною є підставою його недійсності. За ст. 216 згаданого Кодексу недійсний правочин, не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. За змістом ст.ст. 317, 321 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої законом від 17.07.97 № 475/97-ВР, передбачено право фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. За встановлених у справі обставин, належними та допустимими доказами підтверджено право власності позивача на 1/2 частину нерухомого майна за адресою: вул. Верховинська, 77, м. Свалява, Закарпатської області. Посилання представника відповідача на ст. 1299 ЦК України (чинну на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу), за якою позивач права власності на частину житла не мав з мотивів несвоєчасної реєстрації такого не грунтуються на законі, так як згадана норма не передбачала строку реєстрації права власності, і на момент судового розгляду втратила чинність. У контексті наведеного суд дійшов переконання, що право позивача як власника порушене та потребує судового захисту і заявлений позов є обгрунтованим. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Outcome: approved