Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення процентів за договором позики в сумі 191160,71 грн. за період прострочення із 27 серпня 2012 року по 09 лютого 2016 року та 3-х процентів річних від простроченої суми в розмірі 9038,81 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2012 року було частково задоволено його позов до [PERSON] про стягнення коштів. На підставі рішення суду з Відповідача було стягнуто 402990,00 грн., нараховану суму трьох відсотків річних у розмірі 8479,35 грн. та судовий збір у розмірі 3219,00 грн., що в загальній сумі складає 414688,35 грн. Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 серпня 2012 року набрало законної сили 07 вересня 2012 року. На виконання вказаного рішення 20 вересня 2012 року ним було отримано виконавчий лист та подано його на виконання до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві. Однак, в ході виконавчого провадження, рішення суду Відповідачем виконане не було. Додатково зазначив, що в той же час, за період що минув, Відповідач продовжує допускати прострочення із грошового зобов'язання за договором позики. З огляду на обставини, що склалися, зобов'язання за договором позики від 29 серпня 2010 року є невиконаними, просить позов задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги повністю, просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належний чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Виходячи з цього, суд, за згодою Позивача, ухвалив розглядати справу на підставі наявних у справі доказів із постановленням заочного рішення згідно з положеннями ч. 1 ст. 224 ЦПК України . Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між Позивачем та Відповідачем 29 серпня 2010 року було укладено договір позики. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2012 року в зв'язку з невиконанням своїх зобов'язань за вказаним договором з Відповідача на користь Позивача було стягнуто 402990,00 грн., нараховану суму трьох відсотків річних у розмірі 8479,35 грн. та судовий збір у розмірі 3219,00 грн., що в загальній сумі складає 414688,35 грн. Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 27 серпня 2012 року набрало законної сили 07 вересня 2012 року. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. На виконання вказаного рішення 20 вересня 2012 року Позивачем було отримано виконавчий лист та подано його на виконання до Відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві. Згідно з правовою позицією, висловленою постановою ВСУ при розгляді справи №6-1047цс16, за змістом статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або в разі реального повернення йому коштів. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та нормами ЦК України. Надані позивачем розрахунки проаналізовані судом та є арифметично правильними. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, згідно з розрахунком, наданим Позивачем, з Відповідача підлягають стягненню проценти за договором позики в сумі 191160,71 грн. за період прострочення із 27 серпня 2012 року по 09 лютого 2016 року та 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 9038,81 грн. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, що бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. З урахуванням викладеного, суд робить висновок про необхідність захистити порушені права позивача в обраний ним спосіб судового захисту, що відповідає статті 16 ЦК. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що Відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи Позивача не скористався, приходить до висновку про задоволення позовних вимог . Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З урахуванням задоволення позову, суд вважає за доцільне стягнути з Відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 2002 грн. Також позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову

Outcome: approved