Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором № 67/01-07 від 09.10.2007р., яка складається з: - 14 872,56 доларів США заборгованість за кредитом; - 304,78 доларів США - поточна заборгованість по відсоткам; - 5 768,35 доларів США - прострочена заборгованість по відсоткам. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 09.10.2007р. між ВАТ «Комерційний банк «Південкомбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 67/01-07, згідно якого банк, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, надав відповідачу [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 16 940,00 доларів США, а відповідач [PERSON] зобов'язався повернути до 09.10.2017 року отримані від позивача кошти згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 14,49% річних, яку, додатковою угодою від 01.11.2008р., збільшено до 17% річних. Крім того, для забезпечення своєчасного повернення кредиту, виплати відсотків за користування кредитом, 09.10.2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №53/03-07, згідно якого відповідач [PERSON], як поручитель, поручилась перед кредитором за належне виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 67/01-07 від 09.10.2007р. Однак, зобов'язавшись щомісяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до умов кредитного договору № 67/01-07 від 09.10.2007р., відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 17.03.2015 року виникла заборгованість по вищезазначеному кредитному договору у розмірі 20 945,69 доларів США, яку позивач просить стягнути на свою користь солідарно з відповідача [PERSON] та з відповідача [PERSON], яка поручилась перед кредитором за неналежне виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 67/01-07 від 09.10.2007р. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просив суд визнати недійсним кредитний договір № 67/01-07, укладений 09.10.2007р. між ним та ВАТ «Комерційний банк «Південкомбанк», а також Додаткову угоду №1 до кредитного договору № 67/01-07 від 01.11.2008р. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач [PERSON] посилається на те, що, спірний правочин та додаткова угода до нього суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки були вчинені позивачем за відсутності у останнього індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, внаслідок чого при наданні позивачем кредиту відповідачу [PERSON] у доларах США були порушені ст.99 Конституції України, ст.524 ЦК України, ст.3 ЗУ «про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Крім того, спірний договір не містить умов порядку змін договору, а також взагалі не містить умови про порядок припинення договору, що суперечить п.8 ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що свідчить про те, що сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, що є підставою для визнання спірного договору недійсним на підставі ч.1 ст.203 ЦК України. Крім того, спірний договір суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України, на підставі чого відповідач вважає, що, він насправді уклав з банком договір кредитування в національній валюті України, що також є підставою для визнання спірного правочину недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у первісному позові. Водночас, зустрічний позов не визнав, посилаючись на безпідставність зустрічних позовних вимог. В судове засідання представник відповідачів за первісним позовом (кожного), та представник відповідача [PERSON] за зустрічним позовом адвокат [PERSON] не з'явився, надав суду письмове клопотання про відкладення розгляду вищевказаної цивільної справи, призначене 30.07.2015 року, через його відпустку тривалістю з 30.07.2015р. по 25.08.2015р., та виїзд за межі Дніпропетровської області. Згідно ч.3 ст.27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно ст.13 ЦК України зловживання правом не допускається. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, представник відповідачів за первісним позовом (кожного) та представник відповідача [PERSON] за зустрічним позовом адвокат [PERSON] неодноразово, а саме: 25.05.2015р., 15.07.2015р., 21.07.2015р., 30.07.2015р. в судові засідання не з'являвся; поважних причин неявки суду не повідомив; доказів, підтверджуючих причини неявки в судові засідання суду не надав. Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги положення ст.157 ЦПК України, а також те, що, представник відповідачів не повідомив суду поважних причин своєї неявки в судове засідання, суд, з'ясувавши думку представника позивача, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідачів та відкладення розгляду справи, призначеного 30.07.2015р. в режимі відеоконференції, через неявку представника відповідачів та представника відповідача [PERSON] за зустрічним позовом - адвоката [PERSON] Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 09.10.2007р. між ВАТ «Комерційний банк «Південкомбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 67/01-07, згідно якого кредитор, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, надав відповідачу [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 16 940,00 доларів США, а відповідач [PERSON] зобов'язався повернути до 09.10.2017 року отримані від позивача кошти згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 14,49% річних. Згідно п.1.1 вищезазначеного договору, відповідач [PERSON] зобов'язався погашати кредит та сплачувати відсотки за його користування згідно Графіка, який є додатком №1 та невід'ємною частиною договору. Додатковою угодою №1 до кредитного договору № 67/01-07, укладеною 01.11.2008 року, сторони дійшли згоди щодо збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами до 17% річних. Згідно направлених позивачем на адресу відповідача [PERSON] письмових претензій, останній неодноразово був повідомлений позивачем про неналежне виконання боржником взятого на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 67/01-07, через невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, утворилась заборгованість, яка в еквіваленті станом на час розгляду справи (30.07.2015 року) складається з: - 328 237,40 грн. заборгованість за кредитом; - 6 726,50 грн. поточна заборгованість по відсоткам; - 127 307, 48 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам. Крім того, для забезпечення своєчасного повернення кредиту та виплати відсотків за користування кредитом відповідачем [PERSON], 09.10.2007 року між ВАТ «Комерційний банк «Південкомбанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 53/03-07, згідно якого відповідач [PERSON] поручилась перед позивачем за належне виконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору № 67/01-07 від 09.10.2007р., а також усіх додаткових угод до нього. Згідно п.3.1. вищезазначеного договору поруки № 53/03-07 від 09.10.2007р., у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником зобов'язань за основним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що дійсно мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню в еквіваленті до суми боргу, яка станом на час розгляду справи (30.07.2015 року) за офіційним курсом НБУ України відповідає: - 328 237,40 грн. заборгованість за кредитом; - 6 726,50 грн. поточна заборгованість по відсоткам; - 127 307, 48 грн. - прострочена заборгованість по відсоткам. Водночас, приймаючи до уваги, що, позивач звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним на підставі ст.88 ЦПК України стягнути пропорційно з відповідачів на користь держави судовий збір у розмірі 3654,00 грн. Щодо зустрічних позовних вимог суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач [PERSON] посилається на те, що, при укладенні спірного правочину позивач не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, з якого можливо встановити, що, при укладанні спірного правочину позивач не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Крім того, згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз'яснень, наданих у п.8. Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Як вбачається зі змісту спірного правочину, на момент його укладання відповідач [PERSON] підтвердив, що, перед укладенням кредитного договору, відповідно до вимог ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007р. №168, ВАТ КБ «Південкомбанк» у письмовій формі повідомив відповідачу [PERSON] про, зокрема, тип процентної ставки, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; а також попередив про те, що, валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та надав інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту заборгованості під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користуванням ним. З наведеного суд вбачає, що, на момент укладення спірного правочину сторонами було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, і, на час укладання спірного договору відповідач [PERSON] усвідомлював те, що, валютою кредиту є долар США, а не національна валюта України. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, в ході розгляду справи обставин та належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт недодержання сторонами в момент вчинення спірного правочину вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України судом не встановлено, що, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що, зустрічні позовні вимоги відповідача [PERSON] є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: approved