Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив припинити право власності, зареєстроване за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1390 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3221888801:36:006:0211, що розташована в [ADDRESS] , та визнати за ним право власності на неї. Свої вимоги мотивував тим, що він на підставі укладеного з [PERSON] договору довічного утримання від 05 липня 2005 року є власником житлового будинку [ADDRESS] , а тому за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, він набув право власності й на земельну ділянку, що знаходиться під будинком, право власності на яку зареєстровано за [PERSON] . Представник позивачки подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав та просив про їх задоволення. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечив. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, 05 липня 2005 року між [PERSON] (відчужував) та [PERSON] (набувач) укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Шостаком В.Я. та зареєстрований в реєстрі за номером 2815. Згідно п.п. 1.1-1.3 вказаного договору [PERSON] передала у власність [PERSON] на умовах цього договору, належний їй на праві власності будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей, що містяться в технічному паспорті, який є невід`ємною частиною правоустановлюючого документа - цей жилий будинок побудовано з брусу та цегли в 1973 році, 34% зносу, житловою площею 29,9 кв.м., загальною площею: 81,5 кв.м. Біля будинку знаходяться такі надвірні будівлі: п`ять сараїв (зазначених в технічному паспортів та в реєстрі прав власності у на нерухоме майно за літерами «В», «Г» «Д», «Е», «3»), вбиральня (зазначена за літерою «Б»), навіс (зазначений за літерою «Є»), літня кухня (зазначена за літерою «Ж»), навіс (зазначений за літерою «И»), погріб (зазначений за літерою «І»), огорожа (зазначена за номерами «1-6, колодязь (зазначений за номером «1»). Цей будинок належить відчужувачу на підставі свідоцтва про право власності виданого 28.03.2005 року Хотянівською сільською радою (згідно рішення Виконавчого комітету Хотянівської сільської ради від 28.01.2005 року за №02/01), зареєстрованого у Вишгородському бюро технічної інвентаризації 27 квітня 2005 року в реєстрову книгу №3 номер запису 193, реєстраційний номер 10299117. Розташований будинок на земельній ділянці, яка відчужувачем не приватизована, а знаходиться в його користуванні. Пунктом 3.6 договору передбачено, що право власності на будинок у набувача виникає з моменту державної реєстрації договору в Єдиному реєстрі правочинів та в реєстрі права власності на нерухоме майно. Як вбачається з Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №261374388 від 14 червня 2021 року, право власності на житловий будинку [ADDRESS] 10 серпня 2005 року зареєстровано за [PERSON] на підставі договору довічного утримання укладеного 05 липня 2005 року. 30 березня 2006 року на підставі рішення 22 сесії IV скликання Хотянівської сільської ради №179 від 21 жовтня 2005 року [PERSON] видано державний акт серії ЯБ №786327 на право власності на земельну ділянку площею 0,1390 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 3221888801:36:006:0211, що розташована в [ADDRESS] . Як вбачається з поземельної книги відкритої 27 червня 2017 року, права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221888801:36:006:0211 зареєстроване за [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом серіх [NUMBER] від 12 лютого 2021 року. Як вбачається з листа Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області №1250/01-16 від 15 вересня 2021 року та Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру№66433184 від 15 вересня 2021 року, спадкова справа щодо майна померлої [INFO] [PERSON] не заводилася. У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Як передбачено ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Пунктом б) ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця. Згідно чинної редакції ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на момент укладання договору довічного утримання та виникнення права власності на земельну ділянку, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі №689/26/17). Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України № 997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України № 1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (правова позиція Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року в справі № 910/18560/16). Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Встановлено, що хоча право власності на земельну ділянку у [PERSON] виникло в порядку приватизації одразу після укладання договору довічного утримання і виникнення права власності у позивача на будинок розташований на вказаній земельній ділянці й протягом часу виконання договору довічного утримання позивачем до 2021 року, з урахуванням викладених вимог Закону та принципу цілісності об`єкта нерухомості, коли збудоване на землі слідує за нею, з урахуванням обставин цієї справи, відсутність спадкоємців, та того, що земельна ділянка оформлена як об`єкт права власності, тому незалежно від часу його реєстрації повинна належати власнику будинку. Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону. Відтак, враховуючи вказане, принцип слідування землі за будівлею, відсутність інших спадкоємців майна померлої, за позивачем, який є власником житлового будинку на підставі укладеного з [PERSON] договору довічного утримання, слід визнати й право власності на земельну ділянки під ним згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, одночасно припинивши право власності останньої на неї, внаслідок набуття позивачем права власності на житловий будинок. Припинення реєстрації права власності за попереднім власником позивачу необхідне для належного виконання рішення суду згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є похідною вимогою в розумінні абзацу 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України і є необхідним для повного захисту прав позивача та їх належного визнання. Таким чином судом вставлено, що заявлене позивачем право підлягає визнанню, а позов про це задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved