Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати житловий будинок [ADDRESS] його особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у вересні 1997 року він та його батьки вирішили придбати особисто для нього вищевказаний житловий будинок, домовившися з продавцем [PERSON] за ціну, еквівалентну 1 700 доларів США, при курсі долара на той час 1,86 грн. Зразу вони сплатили 1 500 грн та батьки віддали в рахунок оплати вартості будинку двох поросят. У травні 1998 року вони остаточно розрахувалися з продавцем за будинок, сплативши ще 850 гривень. Договір купівлі-продажу не оформили тому, що у його матері та продавця був усний договір про те, що юридично вони оформлять право власності пізніше. Це було пов`язано з труднощами в оформленні документів, оскільки будинок був приватизований у 1996 році на трьох осіб, одна з яких на той час була малолітньою. У вказаному будинку він почав проживати з 1997 року, разом із батьками вони зразу ж зробили у ньому ремонт, а саме: підбили стелю, постелили дерев`яну підлогу, встановили нову піч та грубу. До 1998 року ремонт був закінчений і він остаточно вселився в будинок. Через півтора роки після придбання будинку восени 1999 року він познайомився з відповідачкою, з якою у січні 2000 року зареєстрували шлюб. Спочатку вони разом жили у його батьків, а влітку 2000 року перейшли проживати до спірного будинку. Тільки у 2013 році він нарешті вирішив оформити придбання спірного житлового будинку і 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л.В. було посвідчено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] між ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначає, що він з 06 грудня 1996 року, а також відповідачка з 03 жовтня 2000 року зареєстровані взагалі в іншому житловому приміщенні - у квартирі [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач - [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що договір купівлі - продажу житлового будинку по [ADDRESS] був укладений ним через 16 років після фактичного його придбання за кошти його матері в 1997 році, а він на той момент перебував у шлюбі з першою дружиною [PERSON] , з якою вони робили ремонт у придбаному будинку і з якою розірвали шлюб в 1999 році. Восени 1999 року він познайомився з [PERSON] , з якою у січні 2000 року зареєстрував шлюб, після чого півроку вони проживали у його батьків, оскільки поліпшували житлові умови у будинку по [ADDRESS] , а через півроку вселилися до цього будинку. Нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу вказаного будинку відбулося під час перебування його у шлюбі з відповідачкою 26 липня 2013 року між ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . При цьому грошові кошти за договором не передавалися, оскільки ця передача відбулася у 1997 році. На сьогоднішній день він не проживає в цьому будинку, тому що відповідачка чинить йому перешкоди. У 1995 році він, як головний ветлікар, отримав квартиру [ADDRESS] , де зареєстрував місце проживання [PERSON] . У спірному будинку відповідачка ніколи зареєстрована не була. Їх дочка [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] . Згідно пункту 16 договору купівлі - продажу будинку відповідачка давала згоду на купівлю будинку, оскільки вони на той час перебували в шлюбі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що з 1999 року вона разом з [PERSON] проживали у його батьків, а у 2000 році перейшли проживати до будинку за адресою: [ADDRESS] , де вони за спільні кошти проводили ремонт, облаштували газо- та водопостачання у бидинку, побудували веранду, літню кухню. Під час перебування у шлюбі з відповідачем вони зробили прибудову до будинку. У 2013 році вони уклали з [PERSON] договір купівлі-продажу. Гроші були у [PERSON] і він передавав їх колишньому власнику будинку - [PERSON] , який на даний час помер. У будинку по [ADDRESS] позивач не проживав до 2000 року, а мешкав у батьків. Їх дитина, [INFO] , зареєстрована у спірному будинку. З [PERSON] вони припинили спільне проживання 08 червня 2018 року, а шлюб розірвали у 2019 році. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона була присутня під час перемовин між [PERSON] та матір*ю позивача [PERSON] щодо купівлі-продажу належного [PERSON] спірного будинку, за придбання якого [PERSON] передала 1 500 грн та двох поросят. З першою дружиною [PERSON] перейшов проживати у цей будинок через декілька місяців, а після розлучення з нею і одруження з відповідачкою вони деякий час проживали у його батьків, а пізніше вселилися у спірний будинок. Зараз у будинку проживає відповідачка, а у [PERSON] проживає у будинку третьої дружини. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що, коли позивач проживав із першою дружиною, його батьки придбали їм будинок по [ADDRESS] . У 1999 році він почав проживати з другою дружиною - відповідачкою [PERSON] В 2001 році у них народилася дочка. Спірний будинок купила мати [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала що у 1997 році батьки позивача у [PERSON] купили будинок в [ADDRESS] для позивача з першою дружиною. Стосовно передачі грошей за будинок вона інформацією не володіє. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона з 1992 до 2015 року працювала головним бухгалтером. У 1996 році [PERSON] , як ветлікарю, виділили квартиру по [ADDRESS] в приміщенні колишньої школи. Вони були свідками продажу будинку по [ADDRESS] 1997 році секретар сільради писала розписку про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] 1 500 грн та двох поросят. При курсі долара на той час 1,87 грн вона перерахувала, що [PERSON] ще залишалося заплатити 860 грн. Гроші при свідках не передавалися, а лише складалася і підписувалася розписка, але вони її не завіряли. Позивач [PERSON] на той час проживав з першою дружиною. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що її син [PERSON] як ветлікар у 1996 році отримав квартиру [ADDRESS] , а у вересні 1997 року вони з чоловіком купили йому сусідній будинок по [ADDRESS] у [PERSON] , якому вона передала при свідках 1 500 грн та двох свиней і залишилося віддати 860 грн. На другий день у сільраді вони написали розписку, яку їм не завірили. [PERSON] не міг продати будинок, оскільки в ньому була прописана неповнолітня дитина, тому вони з ним домовилися, що почекають з оформленням документів. 09 травня 1998 року вона передала решту грошей за придбаний будинок в сумі 860 грн. В 2013 році вони уклали договір купівлі-продажу будинку. Ремонт у будинку зробили до 1998 року і 01 січня 1998 року її син [PERSON] перейшов із першою дружиною проживати у спірний будинок. Через рік вони розлучилися. У 1999 році син познайомив їх з [PERSON] , з якою у 2000 році зареєстрував шлюб. При оформленні документів на будинок у нотаріуса вона присутня не була, а платила лише за оформлення документів. Розписку писали у присутності голови, бухгалтера та секретаря. На даний момент розписки вже не має. Гроші віддавали у дворі, а в сільській раді написали лише розписку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] та [PERSON] у 2000 році почали проживати у спірному будинку, який купили у [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що у 2000 році [PERSON] та [PERSON] перейшли від батьків проживати у будинок по [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона народилася [INFO] року у цьому будинку і проживає та зареєстрована у ньому до теперішнього часу. [PERSON] та [PERSON] є її батьками. За час спільного проживання вони робили ремонт будинку, провели у будинок газ, воду, побудували гараж, а 2013 році оформили договір купівлі-продажу будинку . .Свідок [PERSON] показала, що в 1999 році сторони у справі проживали у батьків позивача, а у 2000 році вони перейшли проживати у будинок по [ADDRESS] , де робили ремонт. Купівлю-продаж будинку вони оформили у 2013 році. Свідок [PERSON] показав, що відповідачка [PERSON] є його сестрою. У 2000 році вона перейшла проживати з [PERSON] у будинок по [ADDRESS] , який вони приводили до ладу: будували сараї, робили ремонт у будинку, проводили газ, воду, добудували веранду, літню кухню. Він - плиточник, маляр, тому встановлював їм ванну. Сторони по справі за спільні кошти купували плитку та цеглу. В 2013 році вони оформили договір купівлі-продажу цього будинку. Свідок [PERSON] показала, що наданий їм у користування з чоловіком [PERSON] та дитиною будинок по [ADDRESS] 1991 році вони приватизували на трьох з неповнолітньою дочкою. В 1997 році цей будинок вони продали [PERSON] - матері позивача. Вони домовилися за ціну будинку - 1 700 грн. При передачі грошей присутньою вона не була. Спочатку покупці віддали частину грошей, а решту віддавали в 1998 році. У 2013 році вона разом з чоловіком та дочкою були присутні при оформленні договору купівлі-продажу цього будинку. Договору вона не читала, але його підписувала. У нотаріуса також були [PERSON] з [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона є сусідкою сторін по справі та була свідком того, що у 1997-1998 роках мати позивача [PERSON] робила ремонт у спірному будинку. З її слів їй відомо, що в будинку підшивалася стеля, був прибудований коридор, побудовані гараж, кухня, проведено газопостачання та воду. Зараз у будинку проживає відповідачка з дітьми. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків та дослідивши усі докази по справі, суд дійшов наступного висновку. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. З позовної заяви вбачається, що позивач в якості підстав своїх позовних вимог посилається на дві підстави, передбачені ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, зазначаючи, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Предметом доказування в судовому засіданні позивач обрав доведення показаннями свідків факту придбання його матір*ю [PERSON] за власні кошти будинку по [ADDRESS] 1997 році для нього особисто під час перебування його в зареєстрованому шлюбі з першою дружиною, з якою вони проживали у вказаному будинку до розірвання шлюбу у 1999 році, тому, на його думку, укладений та нотаріально посвідчений 26 липня 2013 року договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] між ним та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за згодою [PERSON] під час перебування їх у шлюбі не тягне за собою визнання будинку об*єктом спільною сумісної власності подружжя і не надає відповідачці права на частку у вказаному будинку. Суд вважає таке трактування позивачем норм Сімейного кодексу довільним і безпідставним. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. У судовому засіданні встановлено, що 14 січня 2000 року між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] зареєстровано шлюб (а.с.8). У період шлюбу 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л.В. було посвідчено договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.9-10). В п.16 вказаного договору зазначено, що його укладено за згодою другого з подружжя - [PERSON] , справжність підпису якої засвідчено 26 липня 2013 року приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Голік Л.В. за реєстровим №848 (а.с.10). Відповідно до договору купівлі-продажу загальна вартість будинку становить - 19 410 грн. До оформлення вказаного договору і після його оформлення з 2000 року сторони проживали у вказаному будинку, тобто користувалися вказаною власністю спільно та в інтересах сім`ї. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що спірний будинок є об*єктом спільної сумісної власності подружжя відповідно до ст.60 СК України. Доводи позивача про те, що спірний будинок був придбаний у 1997 році за особисті гроші його матері для нього особисто, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Жодного письмового доказу передачі суми вартості житлового будинку продавцю позивачем не надано. Згідно звіту про оцінку майна №181004-012 ринкова вартість без ПДВ зазначеного житлового будинку станом на 04 жовтня 2018 року становить 68 450 грн. Згідно ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК К України). Статтею 208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що становить 340 грн. Згідно частини 1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, Таким чином, показання допитаних за клопотанням позивача у судовому засіданні свідків стосовно передачі коштів у рахунок плати за придбання спірного житлового будинку у 1997 році до нотаріального оформлення договору купівлі-продажу житла у 2013 році, не можуть вважатися допустимими доказами і рішення не може ґрунтуватися на їх свідченнях. Оскільки презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя позивачем не спростовано, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що спірне майно придбане за його чи його батьків особисті кошти, договір купівлі-продажи будинку від 26 липня 2013 року не визнаний недійсним, а тому відсутні правові підстави для визнання будинку особистою приватною власністю [PERSON] . Так правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду України від 13 березня 2019 року № 334/9028/15-ц.

Outcome: dismissed