Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму позики у розмірі 1000,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 07.04.2010 року відповідач, як працівник позивача, звернувся до позивача із заявою про надання йому позики у розмірі 1000,00 грн. 08.04.2010р. позивач перерахував на рахунок відповідача суму позики у розмірі 1000,00 грн. При цьому, договору позики або заяви-зобов'язання, у яких би було обумовлено умови повернення позики сторони не укладали. Разом з цим, враховуючи, що, зобов'язання має виконуватись належним чином, просить суд, на підставі ст.ст.202, 208, 509, 526, 626, 1046, 1049 ЦК України, зобов'язати відповідача повернути отриману від позивача позику, оскільки у досудовому порядку відповідач відмовляється її повернути. В судове засідання представник позивача не з'явився, водночас, надав суду письмову заяву, у якій просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності, а також зазначив, що, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та здійснити розгляд справи у відсутності відповідача. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 08.04.2010р. між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач, через неналежне виконання умов вказаного договору, має заборгованість перед позивачем у розмірі 1000,00 грн. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено судом, предметом доказування по даній цивільній справі є: факт існування договірних відносин між позивачем та відповідачем (умови вказаного договору; термін дії договору; обсяг прав та обов'язків сторін договору; особи сторін договору; наслідки невиконання умов договору; та інше); факт невиконання відповідачем взятих на себе за договором зобов'язань; виникнення заборгованості у розмірі 1000,00 грн. через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань у визначений договором строк. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст.598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Таким чином, з вищенаведеного випливає, що, факт існування договірних відносин між позивачем та відповідачем; факт невиконання відповідачем взятих на себе за вищевказаним договором зобов'язань, та, факт існування заборгованості відповідача перед позивачем, що виникла через невиконання умов договору у визначений договором строк - мають бути підтверджені належними та допустимими доказами, а саме укладеним у письмовій формі відповідно до вимог ст.208, 509, 526, 527, 598 ЦК України договором між позивачем та відповідачем, у якому, в свою чергу, визначені права та обов'язки сторін; строк дії договору; наслідки невиконання умов договору, та, між іншим, ідентифіковані особи сторін договору. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог, останній надав суду: - заяву [PERSON] від 07.04.2010р. про надання позички (а.с.9); - Виписку по рахунку 26007112863001 (а.с.10); - Письмову вимогу, направлену позивачем на адресу відповідача (11). При цьому, відповідно до ст.828 ЦК України, договір позички між юридичною та фізичною особою укладається у письмовій формі. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Дослідивши наявні у справі докази, та, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку, що, з наданих позивачем вищезазначених доказів не можливо пересвідчитися та дійти висновку, що, між позивачем та відповідачем існують певні договірні відносини, за яким відповідач взяв на себе зобов'язання повернути позику у визначений договором строк, і, зазначене зобов'язання не виконав. Встановивши, таким чином, відсутність належного та допустимого доказу - укладеного у письмовій формі відповідно до вимог ст.208, 509, 526, 527, 598 ЦК України договору між позивачем та відповідачем, у якому, в свою чергу, визначені права та обов'язки сторін, наслідки невиконання умов договору, та, між іншим, ідентифіковані особи сторін договору, суд, приймаючи до уваги те, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях дійшов висновку про відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги позивача. Зазначене, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд,

Outcome: dismissed