Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, покликаючись на те, що 28 липня 2016 року між [PERSON] та відповідачем було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав 36000,00 грн. 15 лютого 2017 року [PERSON] та відповідачем було укладено ще один договір позики, за яким [PERSON] отримав 90000,00 грн., які зобов'язався повернути до 01 травня 2017 року. Однак відповідач борг не повернув. 18 липня 2017 року між [PERSON] та позивачем укладено договори відступлення права вимоги за даними договорами. 21 липня 2017 року ним було надіслано повідомлення про відступлення йому права вимоги та вимога про повернення суми боргу, але відповідач проігнорував таку вимогу. У порушення ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку із порушеннями зобов'язань за договором позики відповідач має заборгованість 126000,00 грн. суми боргу, 4878,00 грн. інфляційних втрат, 1278,24 грн. 3% річних. Просить стягнути з відповідача на його користь 126000,00 грн. суми боргу, 4878,00 грн. інфляційних втрат, 1278,24 грн. 3% річних. та судові витрати у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили, пояснили, що позивач не має права надавати фінансові послуги, оскільки не є фінансовою установою. Крім того, договір позики на основі розписок укладені відповідачем [PERSON] під примусом та він не отримував він [PERSON] жодних коштів. Просять у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що 28 липня 2016 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав 36000,00 грн., які зобов'язався повернути до 01 березня 2017 року. /а.с. 9/ 15 лютого 2017 року [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] отримав 90000,00 грн., які зобов'язався повернути до 01 травня 2017 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. У встановлені договором строки відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання щодо повернення заборгованості згідно розписок від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Також, суд враховує правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові №309/3458/14-ц від 13 грудня 2017 року, згідно якої за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно договорів про відступлення права вимоги №01/17 та №02/17 від 18 липня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], позивач [PERSON] набув право вимоги за договорами позики від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року. Положеннями ст. 512 ЦК визначено підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі наведеного, внаслідок порушення відповідачем [PERSON] умов договорів позики, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь [PERSON] як нового кредитора заборгованість за договорами позики від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи наведене, свободу укладення договору, а також те, що договори позики від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року укладено між фізичними особами, позику надано відповідачу не банком чи іншою іншою фінансовою установою, за договором відступлення права вимоги, фізична особа передала право вимоги іншій фізичній особі - позивачу, суд вважає, що [PERSON] є належним позивачем у даній справі. Крім того, суд не бере до уваги покликання відповідача та його представника на те, що [PERSON] не отримував грошових коштів у [PERSON], оскільки боржник видає кредитору розписку за договором позики, підтверджуючи його укладення, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми, як вбачається із матеріалів справи, пояснень сторін, зокрема, тверджень самого відповідача, відповідач [PERSON] власноручно написав розписки від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року та надав їх [PERSON] Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-1967цс15 від 11 листопада 2015 року, згідно якої розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Однак, всупереч наведеному відповідачем [PERSON] не зазначено у розписках від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року обставин та умов отримання грошей на які покликається відповідач, зокрема, щодо отримання товару та повернення боргу клієнтів чи перебування відповідача у трудових відносинах із [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є матір'ю [PERSON] та знає зі слів сина, що він працював неофіційно у [PERSON], у якого він взяв товар на реалізацію під 36000,00 грн. Також, син розповів їй, що підписав розписку, однак коштів не брав. У нього на роботі вона не була та свідком підписання договору чи отримання коштів або товару вона також не була. Суд не бере до уваги покази даного свідка, оскільки вони є загальними, не містять жодних конкретних даних щодо обставин укладення договорів позики від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року, оскільки свідок [PERSON] не була безпосереднім свідком та її покази ґрунтуються виключно на словах відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] допитаний в судовому засіданні як свідок повідомив, що він працював неофіційно у [PERSON] у 2015-2016 роках та отримав від нього на його пропозицію товар на 36000,00 грн. на підставі чого підписав розписку від 28 липня 2016 року. Після того, коли він вирішив звільнитись його попросили повернути борг клієнтів за товар у розмірі 90000,00 грн. під примусом та погрозами та він підписав розписку від 15 лютого 2017 року. Суд не бере до уваги покази [PERSON], оскільки вони не підтверджені жодними належними та допустимими доказами та не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте, відповідачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що він перебував у трудових відносинах із [PERSON], що він отримував від [PERSON] товар та не отримував гроші, а також, що до нього застосовував [PERSON] чи будь-які інші особи примус та погрози. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наведене, суд вважає, що з відповідача [PERSON] також слід стягнути 4878,00 грн. інфляційних втрат, 1278,24 грн. 3% річних за прострочення грошового зобов'язання за договорами позики від 28 липня 2016 року та 15 лютого 2017 року, що стверджується розрахунками позивача від 15 серпня 2017 року, інших розрахунків та заперечень розрахунків позивача відповідачем не надано. /а.с. 7, 8/ Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1321,57 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved