Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в ході судового розгляду був неодноразово уточнений, про зняття арешту з квартири [ADDRESS] накладений постановою слідчого СУ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області Бичихіної Л.А. від 23.09.2011 р. та стягнення судового збору у розмірі 114 грн. 70 коп. В обґрунтування позову, позивач посилався на те, що 24.05.2011 р. між ним та [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої начальником Харківського слідчого ізолятору управління Державного департаменту України з питань покарань у Харківській області Піскловим В.М. від 24.05.2011 р. за № 102, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого позивач придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Право власності на зазначену квартиру в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно позивач зареєстрував 21.06.2011 р. У 2013 році позивач дізнався, що на належну йому квартиру накладено арешт постановою про накладення арешту на майно від 23.09.2011 р. слідчого СУ ГУМВС України в Харківської області майору міліції Бичихіної Л.А. Оскільки квартира [ADDRESS] вибула з володіння [PERSON] та на час накладання слідчим арешту на зазначену квартиру належала позивачу, останній звернувся до суду з цим позовом. Позивач в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву в якій зазначив, що позов підтримує, просить його задовольнити, а справу розглядати за його відсутність . Представник відповідача в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву в якій просив розглядати справу за відсутністю представника ГУМВС України в Харківській області згідно вимог діючого законодавства. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Відповідно до договору купівлі-продажу нерухомого майна від 24.05.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1368, [PERSON], діюча від імені [PERSON] на підставі довіреності посвідченої начальником Харківського слідчого ізолятору управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Харківській області Піскловим В.М. від 24.05.2011 р. передала у власність [PERSON], а останній прийняв у власність квартиру [ADDRESS](а.с. 6). Зі штампу, який міститься на договорі купівлі-продажу, вбачається, що 21.06.2011 р. зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до копії постанови про накладення арешту на майно від 23.09.2011 р. винесеної слідчим СУ ГУМВС України в Харківській області Бичихіною Л.А. накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Так, на квартиру [ADDRESS] було накладено арешт в межах кримінальної справи № 62100742 за ч. ч. 1,2 ст. 358 КК України, ч.ч. 1,2 ст. 190 КК України за фактом підробки документів та заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство). Матеріалами справи встановлено, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.02.2012 р. до [PERSON] застосовано п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08.07.2011 р. та провадження по кримінальній справі за обвинуваченням [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ч. 1, с. 2 ст. 190, ч. 1 , ч. 2 ст. 358 КК України закрито. 20.03.2013 р. позивач звернувся до суду з заявою про зняття арешту (в межах кримінального провадження) з квартири, яка належала [PERSON] Проте, постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.05.2013 р. в задоволенні заяви [PERSON] про зняття арешту з майна відмовлено (а.с. 11). Відповідно до ч. 2 ст. 114 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про зняття арешту з майна. В порядку передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальні справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. До цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 2979 року № 6 в редакції 30 червня 1978 року № 5. Положенням ст. 126 КПК України в редакції 1960 року передбачається можливість забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна в рамках кримінальної справи шляхом накладення арешту на майно, що належить обвинуваченому чи підозрюваному або особам, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, разом з тим, позивач не є обвинуваченим чи підозрюваним в рамках кримінальної справи № 62100742, а тому не несе відповідальність за дії [PERSON] та наявність арешту обмежує право власності позивача, яке підлягає захисту. Так, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 312 ЦК України). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуюче вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов є доведений та обґрунтований, а тому підлягає задоволенню. Судові витрати підлягаю розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України

Outcome: approved