Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який було в процесі розгляду справи уточнено, до [PERSON], третя особа: [PERSON], про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на наступне. 3 2005 року по 22.08.2009 року (до моменту офіційного укладення шлюбу), позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, були пов'язанні спільним побутом, мали спільний бюджет, взаємні зобов'язання та вели спільне господарство. Від спільного проживання у них народилася донька [PERSON], [INFO]. 30.05.2007 року позивачем та відповідачем, за спільні кошти, набуті під час спільного проживання, був придбаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], але право власності на будинок було оформлене по 1/3 частки за відповідачкою [PERSON], [PERSON] та [PERSON] У 2008 році, він разом з відповідачем взяли у борг у його матері, [PERSON] 4000 дол. США, на які робили ремонт у будинку, та дані кошти до цього часу матері не повернуті. Спільне життя позивача з відповідачем не склалося та 17.10.2016 року шлюб між ними було розірвано. Враховуючи ту обставину, що будинок був придбаний за спільні кошти позивача та відповідача, позивач вважає, що відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, 1/3 частка будинку, що належить на праві власності відповідачу є спільною власністю подружжя. Враховуючи вищенаведене, позивач просить встановити факт спільного проживання його з відповідачем з 2005 року по момент фактичної реєстрації шлюбу, 22.08.2009 року, що можуть підтвердити свідки. Визнати 1/3 частину, що належить на праві приватної власності відповідачу, будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] спільною власністю подружжя, визнавши за позивачем право на 1/4 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, оскільки він за власні кошти робив ремонт, внаслідок якого збільшилася вартість будинку та залишити у власності відповідача 1/12 частини будинку. У судовому засіданні представник позивача та позивач на задоволенні позовних вимог наполягали в повному обсязі на підставі наявних в матеріалах справи доказах та викладених у позовній заяві доводів. Надали до суду письмові пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які за клопотанням позивача, відповідно до ухвали суду від 24.05.2017 року викликалися в судове засідання, на підтвердження факту проживання однією сім'єю з відповідачем та тієї обставини, що позивач здійснював ремонті роботи в спірному будинку. Також надали суду фотокартки спірного будинку до та після здійсненого ремонту. Представник позивача у судовому засіданні просила не досліджувати докази, долучені позивачем до матеріалів справи за заявою від 04.05.2017 року (а.с.105-109), окрім клопотання про виклик свідків, оскільки вони не стосуються предмету спору. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки спірний будинок був придбаний за кошти відповідачки та її батьків, які відповідно до договору міни обміняли квартиру в місті Одесі на квартиру в смт. Петрівна, та хоча відповідно до умов договору міни, обмін здійснювався без доплати, однак даний договір є «удаваним», доплата все таки відбувалася. Не заперечувала, що мають з відповідачем спільну дитину, однак зазначила, що до здійснення купівлі будинку вони не проживали однією сім'єю, не вели спільного господарства, не мали спільного бюджету. Ремонті роботи лише після придбання будинку здійснювалися за їх спільні кошти. Третя особа, [PERSON] у судовому засідання заперечувала проти задоволення позову, оскільки спірний будинок був придбаний за кошти відповідача. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивача з відповідачем, суд зазначає наступне. Так у судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем 22 серпня 2009 року було зареєстровано шлюб, який рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 17.10.2016 року було розірвано(а.с.18-20). Від шлюбу сторони мають спільну дитину, [PERSON], [INFO].(а.с15). Відповідно договору купівлі-продажу від 30.05.2007 року, відповідачка, яка діяла в своїх інтересах та від імені своїх малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] придбали в рівних частках по 1/3 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресо.: [ADDRESS] та оформили право приватної спільної часткової власності.(а.с.21-25) Відповідно до довідки виконкому Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області, позивач [PERSON] з 2007 року по теперішній час проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS].(а.с.64,66) Письмові покази свідків, а саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.68,69,139,140,141), суд не може взяти до уваги відповідно до ст.59 ЦПК України, оскільки неможливо встановити їх допустимість, а саме не можливо встановити дійсність підпису свідків, до заяв не було надано копій паспортів даних осіб, у судове засідання вони не з'явилися, відповідачка та її представник заперечували проти дослідження даних доказів та просили суд до уваги їх не брати. У свою чергу відповідач та його представник відмовилися від виклику даних свідків у судове засідання для дачі особистих пояснень. До показів свідка [PERSON], яка була присутня у судовому засіданні та зазначила, що позивач та відповідач проживали разом з 2005 року та будинок придбали за власні кошти, суд ставиться критично, оскільки даний свідок є матір'ю позивача, позивач та відповідач брали у бог у неї кошти, отже вона є зацікавленою стороною.(а.с.58,60). За ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України судом можуть встановлюватися факти проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. З урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих суду, враховуючи, що судом в рівній мірі було забезпечено права сторін щодо подання доказів та заявлення клопотань. А тому проаналізувавши всі вищенаведені докази в їх сукупності, суд вважає, що між позивачем та відповідачем дійсно склалися усталені відносини як у подружжя, вони разом проживали, вели спільне господарство, разом виховували доньку [PERSON] з моменту придбання будинку по [ADDRESS], а саме з 30.05.2007 року до офіційної реєстрації шлюбу. Щодо встановлення факту проживання однією сім'єю позивача з відповідачем з 2005 року доказів позивачем та його представником не надано, як наслідок у судовому засіданні вони не досліджувалися, посилання лише на ту обставину, що у 2006 році у них народилася донька у розумінні ст.3 СК України не є фактом, який підтверджує проживання сторін однією сім'єю. Щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя 1/3 частини будинку по [ADDRESS] яка належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] та поділ даного майна між позивачем та відповідачем, то суд зазначає наступне. Судом встановлено, що будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності в рівних частках (по 1/3) [PERSON], [PERSON] та [PERSON](а.с24-25), який був придбаний відповідно до договору купівля-продажу від 30.05.2007 року.(а.с.21-22) Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] проживали однією сім'єю з 30.05.2007 року по день реєстрації шлюбу, 22.08.2009 року, про що суд, на підставі досліджених доказів та пояснень сторін, висловив свою думку. За змістом ст. 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч.1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном Статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 61 СК України передбачено об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При чому, ч. 2 ст. 65 СК України передбачає, що при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов'язки для другого подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до п.п. 22,23,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути : квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Позивач посилається на ту обставину, що під час його проживання у зазначеному будинку, шляхом здійснення ремонтних робіт, вартість будинку значно збільшилася, однак окрім фотокарток (а.с.149-159) «до» та «після» ремонту будинку, позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини на які він посилається, не було заявлено клопотання про проведення будівельної експертизи для встановлення об'єму робіт та збільшення вартості будинку. Дані фотокартки підтверджують їх спільне проживання в будинку з часу його придбання та здійснення спільного господарства після придбання будинку, тобто з 30.05.2007 року. Відповідно до ч. 1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Однак, враховуючи те, що факт спільного проживання було встановлено судом позивача та відповідача з 30.05.2007 року, тобто з часу придбання будинку, даний будинок не може вважатися спільною сумісною власністю, оскільки в судовому засіданні не доведено обставин, які б свідчили, що будинок був придбаний за кошти позивача чи в період фактичного проживання сторін як однієї сім'ї. Також суд вважає, що пояснення відповідача, щодо придбання нею спірного будинку за кошти її батьків, заслуговують на увагу та підтверджуються наявним в матеріалах справи договором міни від 28 червня 2007 року (а.с.118). Відповідно до якого, батьки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її брат [PERSON] обміняли квартиру в м.Одеса, вартість якої встановлена в розмірі 47698 грн. на квартиру в смт. Петрівка, вартість якої становить 14234 грн., без доплати. Однак як пояснила у судовому засіданні відповідачка, даний договір був фактично укладений раніше, навесні 2007 року та він є удаваним, оскільки доплата в розмірі різниці вартості квартир її батькам виплачена все ж таки була та за доплачену різницю відповідачка здійснила купівлю спірного будинку. Отже, враховуючи вищенаведене суд прийшов до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя 1/3 частини будинку по [ADDRESS] яка належить на праві спільної часткової приватної власності [PERSON] та поділ даного майна між позивачем та відповідачем.

Outcome: partial