Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, покликаючись на те, що з 02 червня 2007 року вони перебувають у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у сторін є діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 18 грудня 2014. Внаслідок постійних конфліків сімейні відносини з відповідачем поступово почали погіршуватись, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Збереження шлюбу з відповідачем неможливе. Вважає, що в інтересах дітей слід визначити їх місце пролживання разом із ним, оскільки у нього стабільний дохід, його робочий графік не внормований, він має час займатися із дітьми та приділяти їм час. Просить шлюб розірвати, визначити місце проживання дітей разом із ним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов заперечили у повному обсязі, відповідач не бажає розривати шлюб, а також зазначила, що вона працевлаштувалась, отримує дохід та її робочий графік дозволяє приділяти час дітям, а тому вважає позов безпідставним. Представник третьої особи подав до суду заяву, у якій заперечує проти визначення місця проживання дітей з одним із батьків, оскільки такі проживають разом, а тому рішення матиме формальний характер. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції шлюбі з 02 червня 2007 року, актовий запис №1235. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Заходи щодо примирення подружжя результатів не надали. Судом беззаперечно встановлено, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечать його інтересам. Крім того, задовольняючи позов суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що сім`я розпалася остаточно, розлад носить стійкий і тривалий характер, збереження сім`ї неможливе, дальніше перебування у шлюбі недоцільне і веде до загострення взаємовідносин, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, а тому шлюб існує формально та його слід розірвати. Крім того, згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно з довідкою Куликівської селищної ради Жовківського району Львівської області №613 від 08 травня 2020 року будинку [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Однак, у судовому засіданні безспірно встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] проживають в спільному житловому будинку, користуються спільними вигодами та діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] також проживають з обома батьками, що підтвердили сторони у судовому засіданні, а відтак, таке визначення місця проживання дітей суперечитиме вимогам ч. 1 ст. 161 СК України та такі вимоги є передчасними та не підлягають до задоволення. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє часткове ствердження, а тому підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial