Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів за договором та про розірвання договору. В позові зазначив, що 21 вересня 2009 року товариство з обмеженою відповідальністю «Ніка Аудит» та відповідач уклали договір № 0108080, предметом якого є надання консультаційних послуг щодо можливості придбання на користь відповідачки товарів широкого асортименту на умовах угоди, додатків № 1, № 2 до договору між сторонами. Вартість отриманих послуг відповідно до п. 2 договору становить 1500 грн., які відповідач оплатила в день укладення договору, тобто 21 вересня 2009 року. Додаток № 2 до договору являє собою графік щомісячних платежів відповідачки за товар, який набувається позивачем для відповідача, у сумі 50000 грн.; графік складається із ста вісімдесяти місяців, а щомісячний платіж включає чистий платіж у сумі 277 грн. 78 коп., адміністративні виплати, які становлять 50 % чистого платежу і обчислюються сумою в 250 грн., загальна ж сума його становить 527 грн. 78 коп. 10 березня 2010 року сторони уклали додаткову угоду до договору, за якою графік дії договору за домовленістю сторін скорочений до дев'яноста місяців при збереженні суми щомісячного платежу в розмірі 527 грн. 78 коп. Позивач перерахував відповідачці грошові кошти у сумі 24250 грн. Проте відповідач виконувала свої зобов'язання неналежним чином, сплативши в рахунок чистих платежів суму у 18611 грн. 26 коп., у зв'язку з чим у неї виникла заборгованість у сумі 6388 грн. 64 коп. з чистих платежів, а заборгованість за адміністративними виплатами становить 6500 грн. Загальна сума заборгованості з урахуванням пені в розмірі 3 відсотків від суми позики за кожен день прострочення становить 12694 грн. 30 коп., які позивач просить стягнути з відповідачки, а також покласти на неї видатки зі сплати судового збору у сумі 229 грн. 41 коп. В зв'язку з істотним порушенням відповідачкою умов договору просить також ухвалити про розірвання договору № 018080 від 21.09.2009 року. В судове засідання представник позивача, повідомлений про час і місце проведення судового розгляду, а також неодноразово зобов'язаний судом з'явитися для надання особистих пояснень і документів в обґрунтування розрахунків, не з'явився, надавши заяву про вирішення спору у його відсутність, що в силу ст. ст. 158, 169 ЦПК України зумовило проведення судового засідання без участі представника позивача. Представник відповідачки позов не визнав і пояснив, що його довірителька, маючи намір отримати кредит, звернулась до позивача, знайшовши в засобах масової інформації відомості про надання ним таких послуг. Як пояснила відповідачці представник позивача, гарантією приоритетного надання кредиту є попередня сплата вступного внеску у сумі 1500 грн., а крім того щомісячного платежу у сумі 527 грн. 78 коп. і авансового платежу у сумі 277 грн. 78 коп., необхідність внесення яких співробітник пояснила доведенням перед позикодавцем платоспроможності позичальника. Не дочекавшись всієї суми кредиту і в жовтні 2009 року, відповідач таким же чином на пропозицію представника позивача перерахувала на його рахунок суму щомісячного платежу в розмірі 527 грн. 78 коп., проте її сподівання на отримання кредиту виявилися марними. На запевнення заступника директора товариства, з якою відповідач мала розмову по телефону, про неодмінне отримання кредиту в січні за умови сплати 30 % очікуваної суми, а також ще одного щомісячного платежу в розмірі 527 грн. 78 коп. і авансового платежу в сумі 277 грн. 78 коп., вона здійснила зазначені виплати, одночасно перерахувавши в грудні 2009 року 15000 грн., 527 грн. 78 коп. і 277 грн. 78 коп. Не отримавши кредиту і в січні 2010 року, позивач зрозуміла, що стала жертвою фінансових шахраїв. Між тим, побоюючись фінансових санкцій, продовжувала сплачувати щомісячні платежі і в січні, і в лютому 2010 року. В березні 2010 року на пропозицію позивача відповідач підписала додаткову угоду, згідно із умовами якої розмір суми, на яку вона могла б претендувати, зменшено до 25000 грн., із скороченням тривалості виплат з 180 місяців до 90, зі щомісячною сплатою тієї ж самої суми. Після підписання додаткової угоди 11 березня 2011 року позивач отримала на картковий рахунок гроші у сумі 24500 грн. Оскільки фактично відповідач розрахувалась з позивачем повністю, перерахувавши йому в цілому 20222 грн. 36 коп., при цьому зазнавши збитків, так як для одночасного перерахування 15000 грн. змушена була брати гроші в борг під 5 відсотків в місяць, просить про відмову у задоволенні позову. Звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання договору між сторонами від 21.09.2009 року недійсним як такого, що вчинений внаслідок обману, оскільки по суті співробітники позивача, запропонувавши їй свої послуги з надання позики, заволоділи її грошима, не виконуючи при цьому свої зобов'язання. В судовому засіданні представник відповідачки підтримав її позов. Просить про його задоволення. Представник позивача в своєму письмовому зверненні проти задоволення зустрічного позову заперечує, не надаючи пояснень в обґрунтування заперечень (а. с. 123). Вислухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення як первісного, так і зустрічного, позовів, виходячи з такого. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об'єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. В силу ст. ст. 10, 11 ЦПК України тягар доведення перед судом обґрунтованості як вимог, так і заперечень закон покладає на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, а суд вирішує цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно виконувати процесуальні обов'язки. Вирішуючи вимоги первісного позову, суд виходить з того, що позивач не довів ґрунтовність своїх вимог, знехтував зобов'язанням суду надати пояснення в обґрунтування позовних вимог, яке отримав ще в судовому засіданні 8 листопада 2013 року. Всупереч обов'язку надати суду належні та допустимі докази (відповідно до правил глави п'ятої ЦПК України) представник позивача не лише не виконав цього обов'язку, а й взагалі не з'явився в судові засідання в справі 3, 24 грудня 2013 року, 7, 30 травня, 24 червня 2014 року, обмежившись направленням письмових звернень, які містять прохання про вирішення справи у відсутність представника і не містять відомостей, необхідних для правильного вирішення спору. При цьому згадані заяви до суду (а. с. 113, 123) підписані особою, яка брала участь в судовому засіданні, що суд розцінює як небажання виконувати обов'язок з доведення своїх вимог і розпоряджання своїм правом на власний розсуд. При розв'язанні вимог позову, суд враховує надані фотокопії, не завірені всупереч вимог цивільного процесуального законодавства, договору № 018080, угоди № 018080, додатку № 3 до угоди (а. с. 7, 8, 16) і доходить висновку, що сторони уклали договір позики, за яким відповідач протягом шести місяців вносила щомісячні платежі, перш ніж отримати цю позику. Для вирішення питання про розмір коштів, що належать позивачеві, суду необхідно дослідити фактичні дані стосовно виконання сторонами зобов'язань. Вбачається незрозумілим, яку саме суму становить позика, оскільки в договорі (додаток № 3 на а. с. 16) зазначено суму в 25000 грн., тоді як сторони одностайно заявляють і підтверджують це доказами про фактичне передання в позику 24250 грн. (а. с. 17). Незрозумілим є формула обчислення такої складової, як адміністративні витрати, так як і в тексті позову, і в додатку № 2 до договору (а. с. 11) зазначено, що вони становлять 50 відсотків (0,50), але є незрозумілим, чи це питома вага від щомісячного чистого платежу, чи від щомісячного загального платежу. Але в усякому випадку внаслідок арифметичної операції з ділення і тієї (277 грн. 78 коп. : 2), і іншої суми (577 грн. 78 коп. : 2), результат не співпадає з зазначеною сумою адміністративних витрат. Складові заборгованості, на які посилається позивач (6500 грн. та 6388 грн. 64 коп.) не утворюють суму, яку він просить стягнути (12694 грн. 30 коп.). Посилаючись на неустойку (3 % пені від суми позики за кожен день прострочення), її розрахунку не надає. При цьому суд враховує, що сторони зазначають про сплату певної суми відповідачем протягом виконання зобов'язань, проте зазначені відомості різняться (18611 грн. 26 коп., за інформацією позивача, і 20222 грн. 36 коп., за поясненнями представника відповідачки). Суду не надані оригінали документів, як тих, що підтверджують правовідносини сторін, так і правовстановлюючі документи позивача. Зазначені обставини унеможливлюють вирішення вимог позивача на його користь. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд не вбачає підстав і для його задоволення, виходячи з такого. В силу ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення відповідно до частини першої статті 229 цього Кодексу, такий право чин визнається судом недійсним. Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, , таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідач свої вимоги про визнання договору недійсним спрямовує в русло положень цивільного законодавства про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману, який вбачає в діях співробітників позивача, які, на її думку, не мали наміру передавати їй грошові кошти. За роз'ясненнями п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними»Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Оцінюючи твердження про недійсність оспорюваного правочину з мотивів його вчинення під впливом обману, суд не вбачає в договорі ознак такого правочину, оскільки для кваліфікації його як такого необхідно констатувати наявність умислу в діях сторони правочину, що ввела іншу сторону в оману відносно істотних обставин договору, а істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Наявність цієї ознаки в діях позивача, як і істотність обставин, щодо яких, на думку поручителя, її було введено в оману, не лише не доведено позивачем, а й спростовується встановленими обставинами. По це свідчить той факт, що грошові кошти за договором, умови якого містяться в додатку № 3 до договору № 018080 без дати, який підписано сторонами 10 березня 2010 року (а. с. 16), відповідач отримала вже наступного після підписання дня, що визнається сторонами, тому суд не погоджується з її твердженнями про навмисне введення її в оману щодо істотних умов правочину.

Outcome: dismissed