Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що він в період з 27 вересня 1997 року по 16 липня 2013 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Під час шлюбу, 11 серпня 1999 року ними була придбана квартира [ADDRESS]. Просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача визнала позовні вимоги [PERSON], проти їх задоволення не заперечувала. Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з рекомендаціями Верховного Суду України, викладеними в п. 24 постанови Пленуму № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визнання відповідачем позову повинно бути безумовним. В такому випадку суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до положень ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки майно, квартира [ADDRESS], було придбано сторонами 11 серпня 1999 року, суд застосовує до спірних правовідносин чинний на момент набуття права власності норми Кодексу про шлюб та сім'ю України. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 цього ж Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного кодексу України). В судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS], було придбано сторонами 11 серпня 1999 року набута позивачем та відповідачем за час шлюбу. На час придбання квартири позивачка і відповідач проживали сумісно однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Таким чином вказана квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні не здобуто відомостей про наявність договору між подружжям або наявність шлюбного контракту про розмір часток майна кожного з них; документи оформлені тільки на відповідача, через що іншими особами не визнається право власності позивача на його частину квартири. Тому, суд вважає, що визнання представником відповідача позову не суперечить вимогам закону. З урахуванням викладеного позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Оскільки позивачем не заявлено вимоги щодо розподілу судових витрат, судом дане питання не вирішується.

Outcome: approved