Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з тих підстав, що він являється власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.01.2015 року. Зазначив, що з [PERSON] він нетривалий час перебував у зареєстрованому шлюбі, відповідачі виселились з його будинку, однак з реєстрації не знімалися. На його адресу надходять листи з кредитних установ про наявність боргів у останніх. Посилаючись на ці обставини, просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, в письмовій заяві позов підтримала повністю, просила слухати справу без її участі та участі позивача, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду були повідомлені належним чином. Оскільки відповідач, відповідно до п. 3 ч. 8 статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) вважається повідомленою про дату, час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася, а позивач не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.01.2015 року, належить житловий будинок, розташований в [ADDRESS] (а.с.4). Спільного господарства позивач [PERSON] з відповідачами [PERSON] та [PERSON] не веде. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19.12.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний (а.с.5). У зазначеному будинку, крім позивача, значаться зареєстрованими його колишня дружина [PERSON] та її мати [PERSON] , що підтверджується довідкою, виданою Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради № 14.03-08/85395 від 01.09.2021 року (а.с.7), але фактично відповідачі за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2018 року, після розірвання шлюбу сторін і по теперішній час. [PERSON] та [PERSON] добровільно залишили будинок, місцезнаходження яких невідомо, їх особисті речі у домоволодінні відсутні, витрат по його утриманню не несуть, у позивача є побоювання щодо свого житла, оскільки на його адресу надходять листи з кредитних установ щодо наявності боргів у відповідачів. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідачі без поважних причин не мешкають в спірному будинку з кінця 2018 року. Ніяких перешкод в користуванні будинком позивач їм не чинив, вони добровільно покинули його і з зазначеного часу в ньому не проживають і не цікавляться ним. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved