Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 145953,52 гривень, середнього заробітку та моральної шкоди у сумі 5000 гривень, посилаючись на те, що наказом відповідача від 23.06.2015 №116 він був прийнятий на роботу із 40 годинною тривалістю робочого часу та п`ятиденним робочим тижнем. Наказом від 28.12.2015 №248 переведений на іншу посаду та продовжив роботу із тією ж тривалістю робочого часу та тією ж кількістю робочих днів протягом тижня. Протягом строку дії трудового договору неодноразово перебував у відрядження, як в межах України, так і за її межами. Має заохочення та подяки, зокрема, нагороджений грамотами Виконавчого комітету Харківської міської ради, та Харківської обласної ради «За зразкове виконання трудових обов`язків та високі досягнення», «За сумлінну працю, високий професіоналізм», « За високі показники у своїй діяльності », почесною відзнакою ДК «Укроборонпром», відзнакою Міністерства оборони України - нагрудним знаком «Знак пошани». Наказом від 02.09.2019 №65 він звільнений за власним бажанням у зв`язку із істотним порушенням відповідачем законодавства про працю. Звертався до відповідача з заявою від 02.09.2019про проведення в день звільнення виплати всіх належних йому коштів. Але відповідач лише частково здійснив розрахунок, а саме 03.09.2019 - тобто із запізненням в 1 день після звільнення; 13.09.2019 - тобто із запізненням в 17 календарних днів після звільнення; 07.10.2019 - тобто із запізненням в 35 календарних днів після звільнення; 09.10.2019 -тобто із запізненням 37 календарних днів після звільнення. На теперішній час розрахунок в повному обсязі не проведений, не виплаченою залишається заробітна плата за роботу в святкові та неробочі дні. Оплата за роботу в вихідний день має бути здійснена в одинарному розмірі, а у відрядженнях, передбачених розпорядженням від 10.08.2015 №353, від 11.09.2015 №418 та від 13.10.2015 №467 - у подвійному розмірі. Сума заборгованості відповідача перед позивачем складає: 2753,84 х 49 = 134 938,16 грн., де 2 753,84 грн. - середньоденна заробітна плата згідно довідки від 03.09.2019 №17- 1637/1; 49 - кількість робочих днів, що співпали із святковими та неробочими днями згідно довідки від 20.06.2019 №1057/19, при цьому робота в вихідні дні 15.08.2015, 13.09.2015, 14.10.2015 та 17.10.2015 відповідно до розпоряджень від 10.08.2015 №353, від 11.09.2015 №418 та від 13.10.2015 №467 здійснюється у подвійному розмірі. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за оплату роботи у святкові, вихідні та неробочі дні складає: 4 x 2 753,84 + 134 938,16=145 953,52 грн., де 4 - кількість календарних днів, оплата за які проводиться у подвійному розмірі. Середньомісячний розмір заробітку складає 60 412,37 грн.Від неправомірних дій відповідача він зазнав моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, в зв`язку з невиплатою заборгованості по заробітній платі, він вимушений здійснювати пошук коштів для проживання себе та членів сім`ї, зокрема двох малолітніх дітей.Позивач принижений професійно та як людина, його престиж та ділова репутація, людська гідність зазнали істотних втрат, що призвело до душевних переживань, порушення нормальних життєвих зв`язків через складність стосунків з оточуючими людьми. 22.04.2020 р. позивач звернувся з заявою про зменшення розміру позовних вимог, а саме просив стягнути звідповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 86432,40 гривень, середній заробіток та моральну шкоду у сумі 1000 гривень. У відповідності до ст. 178 ЦПК України 13.04.2020 р. представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову та не погоджується з викладеними твердженнями у позовній заяві, посилаючись на те, що відсутня заборгованість підприємства перед позивачем, оскільки з останнім було проведено всі розрахунки, що підтверджується довідкою від 08.04.2020 № 995/17 р. Позивач у позовній заяві зазначає, що ніби то довідкою від 20.06.2019 №1057/19 визначено вихідні, святкові та неробочі дні в період його відряджень, в які він ніби то працював, що було обумовлено виробничою необхідністю. Варто зазначити, що довідка від 20.06.2019 №1057/19 видана відділом кадрів підприємства, яка підтверджує відповідні вихідні, святкові, неробочі дні, які припали на період відрядження позивача, проте це не означає, що саме в ці дні [PERSON] виконував роботу. Нарахування позивачем компенсації за розпорядженнями та наказами про відрядження, зазначених у вищевказаній довідці, у загальній сумі 145 953,52 грн. є необґрунтованими та не відповідають чинному законодавству України. Згідно п. 1.1. Положення про службові відрядження в межах України та за кордон працівників ДП «Завод імені В.О. Малишева», затвердженого наказом від 09.04.2015 №336, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за наказом (розпорядженням) Генерального директора ДП «Завод імені В.О. Малишева» або його заступниками на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства).Пунктами 1.6, 1.7 Положення передбачено, що на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Разом з тим, Положенням не передбачено виплату компенсації працівнику за відправлення у відрядження чи повернення з нього у вихідний чи неробочий день. Такі питання чітко регулюються Інструкцією про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59.Відповідно до п. 10, 11 Інструкції №59 якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. У листі Міністерства соціальної політики України від 19.06.2008 №154/13/116-08 зазначено, що дні відбуття або повернення із відрядження, які збігаються з вихідними, святковими або неробочими днями, не вважаються такими, у які працівник спеціально відряджений для роботи, отже, й компенсації за роботу в ці дні не виплачується.Тобто позивач мав право на отримання інших днів відпочинку без компенсації у грошовій формі. Позивачем не доведено, що у відповідні вихідні, святкові чи неробочі дні, в які він перебував у відрядженні, працювали установи, до яких його було відряджено.Оскільки відповідач не мав обов`язку виплатити заробітну плату позивачу за перебування у відрядженнях, визначених довідкою від 20.06.2019 №1057/19, відповідно не допустив порушень вимог статті 116 КЗпП України при його звільненні, а відтак відсутні підстави для застосування наслідків, передбачених правилами статті 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати.Відповідач не погоджується з доводами, викладеними в позовній заяві щодо стягнення на користь позивача компенсації за спричинення ніби то моральної шкоди, оскільки вимога про стягнення моральної шкоди є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати, яка не підлягає задоволенню, так як відсутні підстави для задоволення цієї позовної вимоги, то підстави для задоволення вимог про стягнення моральної шкоди також відсутні. Крім того, позивачем не надано жодного доказу, який би реально підтверджував факт заподіяння йому моральної шкоди відповідачем. На підставі ст. 179 ЦПК України 16.04.2020 р. позивачем подано відповідь на відзив, в якому він зазначив, що довідкою відповідача від 20.06.2019 №1057/19 визначені вихідні, святкові та неробочі дні, в які позивачем виконувались посадові (функціональні) обов`язки, визначені посадовою інструкцією та дорученнями, обумовленими метою відряджень. При цьому, більша частина таких вихідних, святкових та неробочих днів не є днями виїзду або повернення з відрядження, зокрема: 26.12.2015; 31.12.2015; 13.08.2016; 14.08.2016; 20.08.2016; 21.08.2016; 02.05.2017; 06.05.2017; 07.05.2017; 08.05.2017; 24.03.2018; 25.03.2018; 14.04.2018; 07.07.2018; 08.07.2018; 08.09.2018; 08.06.2019; 09.06.2019; 15.06.2019; 16.06.2019; 17.06.2019. Вказане підтверджується самою довідкою від 20.06.2019 №1057/19, якою визначено день початку та закінчення кожного окремого відрядження та вихідні, святкові та неробочі дні, які були робочими днями по кожному відрядженню окремо.Довідкою Відповідача від 02.09.2019 прямо засвідчений факт виконання позивачем в дні, що співпадали із вихідними, святковими та неробочими днями його посадових (функціональних) обов`язків, визначених його посадовою інструкцією та дорученнями, обумовленими метою відряджень. Самими наказами (розпорядженнями) на відрядження позивача прямо вказано, що компенсацію за роботу у вихідний день по графіку роботи ДП «Завод імені В. О. Малишева» здійснити у одинарному, а в деяких випадках - у подвійному розмірі згідно ст. 72 КЗпП України. На підставі ст. 180 ЦПК України 22.04.2020 р. представником відповідача подано заперечення, в якому він зазначив, що позивач зазначає, що більша частина вихідних, святкових та не робочих днів не є днями виїзду або повернення з відрядження з наведенням переліку таких днів. Проте, ці дні припадають на вихідні дні. Пунктами 1.6, 1.7 Положення про службові відрядження в межах України та за кордон працівників ДП «Завод імені В.О. Малишева», затвердженого наказом від 09.04.2015 №336 передбачено, що на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений. Замість днів відпочинку, не використаних за час відрядження, інші дні відпочинку після повернення з відрядження не надаються. Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Однак, позивачем не було надано підприємству доказів того, що у відповідні вихідні дні установи, до яких він відряджався працювали і позивач у ці дні виконував свої трудові обов`язки. У зв`язку із цим, згідно даних бухгалтерського обліку позивач вважається таким, що не працював у наступні вихідні дні, перебуваючи у відрядженні: 21.08.2016, 06.05.2017, 07.05.2017, 24.03.2018, 25.03.2018, 14.04.2018, 07.07.2018, 07.07.2018, 08.09.2018, 08.06.2019, 09.06.2019, 15.06.2019, 16.06.2019. Оплата праці у вихідні дні регламентується ст. 72 КЗпП України робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Таким чином, ст. 72 КЗпП України визначено, що оплаті підлягає саме праця у вихідний день, тобто виконання трудових обов`язків. Однак, позивачем не доведено та в матеріалах справи відсутні докази (графіки тощо), які б підтверджували, що у вищевказані вихідні дні працювали установи, до яких його було відряджено. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.03.2020 року провадження по вищевказаній цивільній справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін. Ухвалою від 27.03.2020 р. в задоволенні клопотання позивача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. Розгляд справи проведено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін у відповідності із ч. 5 ст. 279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, перевіривши матеріали справи, приходить до наступного. Встановлено, що відповідно до трудової книжки [NUMBER] позивач перебував в трудових відносинах з ДП «Завод імені Малишева» з 23.06.2015 р., звільнився 02.09.2019 р. за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» від 03.09.2019 р. № 17-1637/1 при звільненні позивачу нарахована сума заробітної плати за вересень 2019 р. - 445997,04 гривень, в т.ч.: компенсація за невикористану відпустку - 251001,78 гривень, вихідна допомога - 181237,11 гривень, оплата лікарняного за рахунок підприємства - 9827,25 гривень, оплата лікарняного за рахунок ФСС - 3930,90 гривень. З довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 1057/19 від 20.06.2019 р. убачається, що позивач перебував по виробничій необхідності згідно наказів/розпоряджень по підприємству у відрядженнях з 13.08.2015 по 15.08.2015, 13.09.2015 по 15.09.2015, 14.10.2015 по 17.10.2015, 17.12.2015 по 19.12.2015, 25.12.2015 по 27.12.2015, 31.12.2015, 30.01.2016, 03.05.2016 по 07.05.2016, 07.08.2016 по 22.08.2016, 28.08.2016 по 29.08.2016, 09.04.2017 по 11.04.2017, 01.05.2017 по 09.05.2017, 18.06.2017 по 19.06.2017, 02.01.2018 по 05.01.2018, 22.03.2018 по 27.03.2018, 09.04.2018 по 15.04.2018, 15.05.2018 по 19.05.2018, 05.07.2018 по 13.07.2018, 02.09.2018 по 09.09.2018, 25.11.2018 по 01.12.2018, 20.01.2019 по 26.01.2019, 14.04.2019 по 15.04.2019, 21.04.2019 по 23.04.2019, 02.06.2019 по 11.06.2019, 12.06.2019 по 19.06.2019. У довідці зазначені вихідні, святкові, неробочі дні в період відрядження. Згідно розпоряджень ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 353 від 10.08.2015 р., № 418 від 11.09.2015 р., № 467 від 13.10.2015 р., наказів позивача відряджено 13.08.2015 по 15.08.2015, 13.09.2015 по 15.09.2015, 14.10.2015 по 17.10.2015, оплата праці в вихідний день провести у подвійному розмірі. Згідно наказів ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 1874 від 15.12.2015 р., № 1945 від 24.12.2015 р., № 2014 від 30.12.2015 р., № 1004 від 27.04.2016 р. № 2232 від 26.08.2016 р., та розпоряджень № 286-в від 19.06.2017, № 176-в, № 200-в від 26.04.2017 р., № 609-в від 21.12.2017 р., № 103-в від 16.03.2018 р., № 131-в від 06.04.2018 р., № 180-в від 10.05.2018 р., № 269-в від 04.07.2018 р., № 375-в від 29.08.2018 р., № 497-в від 13.11.2018 р., № 16-в від 17.01.2019 р., № 136-в від 10.04.2019 р., № 142-в від 19.04.2019 р., № 178-в від 20.05.2019 р., № 179-в від 20.05.2019 р. позивача відряджено 17.12.2015 по 19.12.2015, 25.12.2015 по 27.12.2015, 31.12.2015, 18.06.2017 по 19.06.2017, 03.05.2016 по 07.05.2016, 28.08.2016 по 29.08.2016, 09.04.2017 по 11.04.2017, 01.05.2017 по 09.05.2017, 02.01.2018 по 05.01.2018, 22.03.2018 по 27.03.2018, 09.04.2018 по 15.04.2018, 15.05.2018 по 19.05.2018, 05.07.2018 по 13.07.2018, 02.09.2018 по 09.09.2018, 25.11.2018 по 01.12.2018, 20.01.2019 по 26.01.2019, 14.04.2019 по 15.04.2019, 21.04.2019 по 23.04.2019, 02.06.2019 по 11.06.2019, 12.06.2019 по 19.06.2019, оплата праці в вихідні та святкові дні здійснювати в одноразовому розмірі з наданням іншого дня відпочинку. Відповідно до довідки ДП «Завод імені В.О. Малишева» № 995/17р від 08.04.2020 р. заборгованість сум перед позивачем відсутня. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Частинами 6, 7 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підстави для звільнення позивача від доказування, передбачені ст.82 ЦПК України, відсутні. В обґрунтування позовних вимог позивачем надано наведений ним розрахунок заборгованості по заробітній платі з необхідністю оплати праці в вихідні та святкові дні в період його відряджень під час перебування у трудових відносинах з ДП «Завод імені В.О. Малишева». Але зазначений розрахунок не підтверджує наявність заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі. Підтвердженням суми наявності заборгованості по заробітній платі може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати та компенсації за порушення строків її виплати. Надані копії наказів та розпоряджень відповідача - ДП «Завод імені В.О. Малишева» про відрядження позивача не можуть бути враховані як доказ наявності заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 107 КЗпП України робота у святковий і неробочий день (частина четверта статті 73) оплачується у подвійному розмірі працівникам, які одержують місячний оклад, - у розмірі одинарної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота у святковий і неробочий день провадилася у межах місячної норми робочого часу, і в розмірі подвійної годинної або денної ставки зверх окладу, якщо робота провадилася понад місячну норму. На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку. Згідно п. 1.1. Положення про службові відрядження в межах України та за кордон працівників ДП «Завод імені В.О. Малишева», затвердженого наказом від 09.04.2015 №336, службовим відрядженням вважається поїздка працівника за наказом (розпорядженням) Генерального директора ДП «Завод імені В.О. Малишева» або його заступниками на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв`язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Відповідно до п. п. 1.4,1.5 зазначеного Положення днем вибуття у відрядження вважається день відправлення поїзда, літака, автобуса чи іншого транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника, а днем прибуття з відрядження - день прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника. Дата на транспортному квитку (вибуття транспортного засобу з місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою вибуття працівника у відрядження згідно з наказом про відрядження. Дата на транспортному квитку (прибуття транспортного засобу до місця постійної роботи відрядженого працівника) має збігатися з датою прибуття працівника з відрядження згідно з наказом про відрядження. Пунктами 1.6, 1.7 Положення передбачено, що на працівника, який перебуває у відрядженні, поширюється режим робочого часу того підприємства, до якого він відряджений Якщо працівник спеціально відряджений для роботи у вихідні або святкові й неробочі дні, то компенсація за роботу в ці дні виплачується відповідно до чинного законодавства. Пунктами 10, 11 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 13 березня 1998 року № 59, якщо працівник відбуває у відрядження у вихідний день, то йому після повернення з відрядження в установленому порядку надається інший день відпочинку. Якщо наказом про відрядження передбачено повернення працівника з відрядження у вихідний день, то працівникові може надаватися інший день відпочинку відповідно до законодавства у сфері регулювання трудових відносин. Сторонами не заперечувалось перебування позивача у відрядженнях на умовах оплати праці в вихідні та святкові дні в одноразовому розмірі з наданням іншого дня відпочинку, про які відповідачем зазначено у відповідному наказі/розпорядженні, які були прийняті позивачем та ним не оскаржені в установленому законом порядку, а вимогу про виплату грошової компенсації за відрядження у вихідні та святкові дні в подвійному розмірі ним заявлено лише після звільнення на підставі ст. 38 КЗпП України. Належних і допустимих доказів в розумінні ст. ст. 76-80 ЦПК України на підтвердження факту порушення трудових прав, позивачем не надано. В зв`язку з наведеним, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, оскільки ним не доведено обставин, на які він посилався в обґрунтування позову. В зв`язку з відсутністю порушень відповідачем статті 116 КЗпП України при звільненні позивача, суд не вбачає підстав для застосування наслідків, передбачених статтею 117 КЗпП України щодо стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунку при звільненні, а також моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed