Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому, посилаючись на вимоги ст.1074 ЦК України, просить стягнути із відповідача на свою користь 11115,78 грн., які знаходились на рахунках, відкритих у ПАТ «ВТБ Банк» і на які відповідачем був протиправно накладений арешт згідно постанови державного виконавця. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 11.07.2014 ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві направлено на адресу відповідача постанову про арешт коштів боржника від 11.07.2014 ВП №43580186, відкрите на виконання виконавчого листа №2/756/5566/13, виданого Оболонським районним судом м.Києва. На виконання вищевказаної постанови відповідач наклав арешт на грошові кошти позивача, розміщені на його рахунках в банку, але ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 17.10.2014 вищевказана постанова державного виконавця була скасована, її копія подана банку для виконання, однак, останній відмовився знімати арешт з рахунків позивача, посилаючись на те, що в резолютивній частині ухвали суду про зняття арештів безпосередньо не вказано. При цьому, позивач посилається на вимоги ст.1074 ЦК України, ст.37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив їх задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні, надав письмові заперечення проти позову в яких посилався на неправомірність заявлених вимог. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Постановою Старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєвим С.С. від 11.07.2014 р. ВП № 43580186 при примусовому виконанні виконавчого листа №2/756/5566/13, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 травня 2014 року про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат у загальному розмірі 1003046 грн.79 коп., було накладено арешти на вищезазначені кошти боржника в межах суми 3 129 927 грн.(а.с.12). Своїм листом від 20.08.2014р., вих. № 2470/100-2 відповідач повідомив державного виконавця про виконання Постанови ВП № 43580186 від 11.07.2014 р., в якому додатково зазначив, що станом на 20.08.2014 р. залишку коштів на поточних рахунках Боржника недостатньо для виконання постанови. Судом встановлено, що 17.10.2014 ухвалою Оболонського районного суду м.Києва скаргу [PERSON] на дії державного виконавця ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві Васильєва С.С. задоволено частково, та, зокрема, скасовано постанову про арешт коштів боржника від 11.07.2014 винесену державним виконавцем при примусовому виконанні виконавчого листа про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості за кредитним договором та судових витрат у загальному розмірі 1003046,79 грн., якою накладено арешт на кошти боржника у межах суми 3129927 та зобов»язано державного виконавця вирішити питання щодо накладення арешту на кошти боржника в межах суми стягнення за вказаним виконавчим листом у розмірі 1003046,79 грн. (а.с.116). Вимоги ч.3 ст.61 ЦПК України передбачають, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вищевказаною ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 17.10.2014, зокрема, зазначено, що підстав для визнання протиправними дій державного виконавця при примусовому виконанні виконавчого листа 3 щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику [PERSON] у межах звернення стягнення 1 003 046 грн. 79 коп., суд не вбачає, оскільки вказані дії вчинені державним виконавцем відповідно до положень ст. 52 Закону України про виконавче провадження (абзац 8 а.с.7 ). Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, суд не приймає до уваги твердження позивача, що відповідач сам протиправно наклав арешт на кошти [PERSON], та в даному випадку дії Банку щодо неповернення грошових коштів з рахунку позивача, як боржника у виконавчому провадженні, є такими, що не суперечать ст. 1074 ЦК України, оскільки право клієнта щодо розпоряджання своїми коштами обмежено не з ініціативи відповідача, а на підставі судового рішення про стягнення заборгованості, на виконання якого проводяться виконавчі дії. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Натомість, доказів закінчення виконавчого провадження або наявності постанови про скасування арешту коштів боржника позивач не надав. Судом встановлено, що станом на 4.11.2014 р. на рахунках позивача, відкритих у ПАТ «ВТБ Банк» знаходилось 11 115, 78 грн., з яких на рахунку [NUMBER] - 1 200,07 грн., на рахунку [NUMBER] - 9915,71 грн.(а.с.20, 21). Як було вище зазначено, на рахунки позивача накладено арешт Постановою Старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби Оболонського РУЮ у м. Києві Васильєвим С.С. від 11.07.2014 р. ВП № 43580186 при примусовому виконанні виконавчого листа №2/756/5566/13, виданого Оболонським районним судом м. Києва 14 травня 2014 року. Закриття зазначених рахунків 03.11.2014 р. відбулось внаслідок заяви позивача, однак, суд прийшов до висновку, що кошти не можуть бути видані раніше, ніж з них буде знято арешт, адже станом на сьогоднішній день відповідач діє відповідно до постанови про арешт коштів. Крім того, тільки після накладання арешту на рахунок боржника, державний виконавець надає в банк платіжне доручення про примусове списання грошових коштів (за наявності) із рахунку боржника, і банк зобов'язаний перерахувати кошти на рахунок державної виконавчої служби. Згідно ч.2 ст.37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», на яку посилається позивач як на правову підставу порушення своїх прав відповідачем, передбачає, що порядок встановлення і зміст окремих видів публічних обтяжень визначаються законом. Публічне обтяження набирає чинності з моменту його реєстрації в Державному реєстрі. Разом із тим, державний виконавець здійснював виконавчі дії щодо накладення арешту боржника по виконавчому листу у відповідності до спеціальної норми: ст.52 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, звернення стягнення на майно боржника полягає у його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Зокрема, вказує на те, що стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривні та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти і інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Крім того, обов»язку банку перевіряти через ДРОРМ факту реєстрації накладення арешту на грошові кошти боржника також не передбачено діючим законодавством, а тому дії банку щодо виконання постанови державного виконавця про арешт грошових коштів на рахунках позивача є правомірними, оскільки доказів закінчення виконавчого провадження або наявності постанови про скасування арешту коштів боржника боржник банку не надав, в судовому засіданні також вони надані не були. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення коштів є необгрунтованими та не підтвердженими доказами, які б свідчили про порушення відповідачем прав позивача або встановлення обмежень щодо розпоряджання грошовими коштами [PERSON] в розумінні ст. 1074 ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позовних вимог, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову. Судові витрати розподіляються судом у відповідності до ст.88 ЦПК України. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed