Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], 1991 року народження та [PERSON], 1996 року народження такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та примусово зняти їх з реєстраційного обліку, аргументуючи вищевикладене тим, що він, [PERSON], є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири від 15.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 728 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕХ 588805 від 08.10.2015 р. Відповідно до довідки № 3, виданої Центром комунального сервісу Я№ 62, у даній квартирі проживають і прописані двоє людей, а саме відповідачі [PERSON], [PERSON]. Однак, відповідачі з серпня 2006 року виїхали на постійне місце проживання до Канади. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідачі фактично не проживають, у позивача виникають проблеми із сплатою надмірних комунальних послуг, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак надав до суду заяву, відповідно до якої позов підтримав в повному обсязі та просив суд винести рішення в заочному провадженні у його відсутність за наявними у справі доказами та матеріалами. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомили. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку позивача, який просив розглядати справу в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачеві на праві приватної власності, що підтверджується Договором дарування квартири від 15.10.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 728 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ЕЕХ 588805 від 08.10.2015 р. (а.с.4-6). Відсутність відповідачів [PERSON], [PERSON], які з серпня 2006 року виїхали на постійне місце проживання до Канади підтверджується клопотаннями відповідачів, підписаних в присутності нотаріуса Ігора Пришляка. Відповідно до даних клопотань, відповідачі вказують на те, що з серпня 2006 року вони виїхали на постійне місце проживання в Канаду разом з їх сім»єю. З того часу їх сім»я постійно проживає в Монреалі, Канада. У 2012 році вони отримали громадянство Канади, але все ще зареєстровані в м. Києві в квартирі [ADDRESS]. Відповідачі неодноразово намагалися виписатися з цієї адреси в Центрі надання адмінпослуг, проте без внутрішнього паспорта це зробити неможливо. Враховуючи ці факти, відповідачі просять суд зняти їх з реєстрації в квартирі [ADDRESS]. (а.с. 11-16). Відповідно до довідки Форми №3, виданої Центром комунального сервісу Я№ 62, у даній квартирі проживають і прописані двоє людей, а саме відповідачі [PERSON], [PERSON]. (а.с.9). В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано. Судовим розглядом встановлено, що відповідачі з серпня 2006 року не проживають в даній квартирі. Витрати по оплаті квартирної плати та комунальних послуг відповідачі не несуть. Невід'ємною умовою застосування норм ст. 405 ЦК України є відсутність особи без поважних причин понад один рік. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до частини 2 ст.405 ЦК України є правовою підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням та задоволення позову. У зв'язку з тим, що наведені обставини свідчать про те, що відповідачі втратили право користування спірною квартирою, а тому підлягають до задоволення і вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, жилим приміщення шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Суд не вирішував питання з приводу судових витрат , оскільки дане питання позивачем не ставилося. На підставі викладеного,

Outcome: approved