Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 26.07.1983 року працював в ДП Поліськгеодезкартографія на різних посадах, а 04.03.2016 року був звільнений із займаної посади у звязку з ліквідацією підприємства. У день звільнення відповідач не виплатив йому заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 90 920,97 грн. Внаслідок невиплати відповідачем заробітної плати та не проведення з ним розрахунку в день звільнення з роботи йому завдано моральних страждань. Тому просить, з врахуванням уточнення вимог, стягнути з відповідача на свою користь 90920,97 грн. заборгованості по заробітній платі, компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів їх виплати, та 20000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. В останнє судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку просив залишити без розгляду, інші позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача у судові засідання не зявлявся, про дату і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі ст.\~ст.196, 224-226 ЦПК України\~суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутності сторін. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що згідно наказу № 4-к від 04.03.2016 року позивача звільнено з посади у звязку з ліквідацією підприємства, згідно п.1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується записом у трудовій книжці та наказом (а.с.6,8). Як вбачається з довідки № 54 від 09.03.2016 року, виданої відповідачем, у день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку і заборгованість з виплати йому заробітної плати станом на 04.03.2016 року складає 90920,97 грн. Постановою Кабінету Міністрів України №159 від 21.02.2001 року затверджено порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, згідно з п.4 якого сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Враховуючи, що відповідачем на обґрунтування вимоги не надано розрахунку та інших документів, які надають суду самостійно здійснити розрахунок суми, що підлягає стягненню, та позивачем подано заяву про розгляд справи у його відсутність, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів їх виплати. За таких обставин суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості з виплати йому заробітної плати в сумі 90920,97 грн. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 року (із змінами) розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що внаслідок невиплати відповідачем позивачу заробітної плати та невиплати при звільненні належних їй сум, які залишаються повністю невиплаченими на теперішній час, тривалість часу, протягом якого право позивача на отримання заробітної плати є порушеним з вини відповідача, позивачу було завдано моральних страждань, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди ним достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе частково задовольнити його позов в цій частині і визначає, що на відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню 2 000,00 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір. Враховуючи викладене та

Outcome: partial