Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що він є співвласником кв. [ADDRESS] . Однак після розірвання шлюбу із [PERSON] відповідачка не дає йому можливості мешкати у належному йому житловому приміщенні за такою адресою. Вказував, що іншого житла він не має. Через порушення його прав він звертався до компетентних органів, однак вирішити у добровільному порядку спір не вдалось, через що він вимушений шукати судових захист свого права на проживання у кв [ADDRESS] [ADDRESS] , куди просив суд його вселити, усунувши йому, як співвласнику нерухомого майна, перешкоди у користуванні таким майном. Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами [PERSON] , відповідачка, [PERSON] , подала суду письмовий відзив, в якому зазначала, що за умовами договору про поділ майна між колишнім подружжям сторін [PERSON] ще 4 січня 2016 року отримав від неї грошову компенсацію за 1/2 частки належної йому спірної квартири, тим самим добровільно відмовився від такого житлового приміщення на користь [PERSON] . Вказаний договір було укладено відповідно до норм діючого законодавства. При цьому за умовами такої угоди позивач строком до 10 січня 2016 року зобов`язався укласти нотаріально посвідчений договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Однак, незважаючи на те, що він фактично отримав грошові кошти в рахунок компенсації вартості 1/2 частки такого житла, свого обов`язку позивач щодо дарування такої нерухомості відповідачці не виконав, чим змусив останню на умовах договору від 4 січня 2016 року подати позов до суду з вимогою визнати за нею у судовому порядку право власності на 1/2 частку спірного нерухомого майна. Додавала, що 17 жовтня 2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям від 4 січня 2016 року недійсним було відмовлено, та дане рішення набуло чинності 23 листопада 2016 року на підстав ухвали суду апеляційної інстанції, судове рішення якої було підтверджено 18 жовтня 2018 року постановою Верховного Суду. Також рішенням суду від 29 червня 2016 року [PERSON] було відмовлено у проведенні поділу майна подружжя сторін. На підставі наведеного просила суд повністю відмовити [PERSON] у задоволенні поданого ним позову про вселення в кв [ADDRESS] [ADDRESS] . Позивач,\~ [PERSON] , у судовому засіданні на задоволенні поданого ним позову наполягав, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, вказуючи при цьому, що він на теперішній час є співвласником кв. [ADDRESS] , через що має право проживати у належному йому майні. Додавав, що на теперішній час він змушений мешкати в орендованій квартирі, будучи по [ADDRESS] лише прописаним. Просив суд задовольнити позов повністю. Відповідачка, [PERSON] , у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення поданого до неї позову, вказувала, що грошові кошти за 1/2 частку квартири [ADDRESS] [PERSON] було отримано ще до підписання договору від 4 січня 2016 року про поділ спільного майна колишнього подружжя. Також протягом тривалого часу з 10 січня 2016 року вона неодноразово намагалась примусити виконати відповідача умови договору від 4 січня 2016 року в частині переоформлення ним на відповідачку 1/2 частки спірної квартири. Просила суд відмовити у задоволені позову. Представник відповідачки [PERSON] , адвокат Бубнова Л. В., в суді, підтримуючи письмові заперечення відповідачки, вказувала, що [PERSON] не є власником 1/2 частки кв. [ADDRESS] з 4 січня 2016 року, оскільки на підставі договору про поділ спільного майна колишнього подружжя позивач вже отримав компенсацію вартості належної йому до укладення такого договору 1/2 частку кв. [ADDRESS] . Таким чином лише формально [PERSON] був співвласником спірної квартири. Отже через ухилення від виконання ним умов договору від 4 січня 2016 року [PERSON] була змушена звернутись до суду із позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частку права власності спірної квартири замість [PERSON] . Додавала, що позивач на отримані від [PERSON] на умовах договору від 4 січня 2016 року кошти придбав собі квартиру, де наразі зареєстрований та мешкає. Отже, [PERSON] має житлове приміщення для свого проживання. Вказані факти були підтверджені численними судовими рішення про відмову у проведенні поділу спільного майна подружжя сторін та про визнання недійсним договору від 4 січня 2016 року про поділ майна подружжя. Таким чином просила суд повністю відмовити у позові. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд зазначає, що відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно із ст. 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. На підставі ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За ст. 383 ЦК власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання. Відповідно до ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом було встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 10 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом, реєстр № 6135, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] , яка була зареєстрована за сторонами на підставі реєстраційного посвідчення Маріупольського БТІ від 10 грудня 2002 року (а. с. 8, 9). В той же час суд встановив, що 4 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про поділ майна між колишнім подружжям, посвідчений нотаріально, реєстр № 1, який мав на меті припинення права спільної сумісної власності подружжя щодо визначеного у цьому договорі майна. Так за пп. 2.6 договору у власність [PERSON] переходить кв. 57 (загальна площа 60,5 кв. м [ADDRESS] . При цьому сторони дійшли згоди, що до 10 січня 2016 року буде укладено нотаріально посвідчений договір дарування [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частини такої квартири (п. 2.6.2). Також договором передбачено (п. 2.6.3), що в разі ухилення сторонами виконання умов п. 2.6.2 договору, інша сторона має право визнати у судовому порядку право власності на 1/2 частку кв. [ADDRESS] на підставі такого договору. За п. 3 договору внаслідок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та передачі частини майна [PERSON] [PERSON] остання виплатила [PERSON] компенсацію у сумі 356967 грн. до підписання цього договору, про що свідчить підпис позивача у такому договорі. Зі змісту такої угоди вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення суду від 13 листопада 2014 року, що було в суді підтверджено сторонами (а. с. 38-39). З огляду на викладене, суд зауважує, що відповідно до змісту ст. 64, 69 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Суд зазначає, що рішенням від 29 червня 2016 року Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області по справі № 265/7173/14-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя сторін було відмовлено. Вказане рішення набуло чинності на підставі ухвали суду апеляційної інстанції від 11 жовтня 2016 року (а. с. 54-56, 57-60). Суд також зазначає, що 17 жовтня 2016 року рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області по справі № 265/4011/16-ц у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання договору про поділ майна між колишнім подружжям від 4 січня 2016 року недійсним було повністю відмовлено (а. с. 43-44). Вказане рішення суду першої інстанції було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 23 листопада 2016 року, яка також була 18 жовтня 2018 року постановою Верховного Суду залишена без змін (а. с. 45-48, 49-53). Суд звертає увагу, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 червня 2020 року по справі № 265/7633/19 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частку квартири було задоволено шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку кв. [ADDRESS] за умовами договору від 4 січня 2016 року про поділ майна сторін із відповідним припиненням права власності [PERSON] на вказану 1/2 частку кв [ADDRESS] [ADDRESS] . Також суд врахував, що позивач [PERSON] має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] , що вбачається з копії паспорту останнього [NUMBER] [NUMBER] ) та зазначено ним у позовній заяві, як місце його проживання (а. с. 2, 5-7). Враховуючи наведені правові норми та встановлені судом обставини справи у сукупності, суд дійшов висновку, що права [PERSON] не порушені [PERSON] в межах заявлених позовних вимог. Так судом було встановлено, що договором про поділ спільного майна подружжя від 4 січня 2016 року позивач, отримавши від [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку належної йому кв [ADDRESS] [ADDRESS] , зобов`язався зі свого боку передати у власність відповідачки 1/2 частку такої нерухомості на підставі договору дарування у передбачений угодою сторін строк, чого однак не дотримався, внаслідок чого [PERSON] реалізувала надане їй право на умовах такого договору шляхом визнання за собою права власності на спірну 1/2 частку кв [ADDRESS] [ADDRESS] відповідно до рішення суду, яке безпосередньо було винесено на її користь 16 червня 2020 року. При цьому суд зазначає, що договір про поділ майна сторін від 4 січня 2016 року є чинним та таким, що підлягає виконанню його підписантами. Враховуючи викладене вмотивування, на підставі рішення суду від 16 червня 2020 року, яким було підтверджено положення договору від 4 січня 2016 року в частині припинення права власності позивача на 1/2 частку кв. [ADDRESS] , то посилання [PERSON] на положення цивільного законодавства, що регулюють питання реалізації особою належного їй права власності на майно, є у даному випадку безпідставними. Також, зважаючи на те, що [PERSON] має зареєстроване місце проживання, яке відрізняється від адреси спірної кв [ADDRESS] [ADDRESS] , то суд вважає, що у такому разі його права на житло також не порушені відповідачкою. На підставі переліченого обгрунтування, суд дійшов переконання, що заявлені позовні вимоги [PERSON] , як безпідставні та такі, що не ґрунтуються на вимогах закону, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed