Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 11 травня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачці кошти в сумі 121311,20 грн., що еквівалентно 4370 доларів США, а вона зобов`язалась до 11 листопада 2022 року включно у порядку та на умовах, передбачених цим договором, повернути позикодавцю таку суму грошей у національній валюті, що буде еквівалентно 4370 доларів США за курсом НБУ станом на день повернення позики. За згодою сторін договір позики є безпроцентним. Передачу грошей було здійснено до підписання такого договору. За договором сторони узгодили, що позика повертається частинами в національній валюті, починаючи з червня 2021 року, кожного місяця до 11 числа включно в сумі не менш еквіваленту 115 доларів США за курсом НБУ станом на день сплати частини позики, за один календарний місяць та сплачується на банківський рахунок позичальника або готівкою. При цьому сторони узгодили, що у випадку прострочення позичальником оплати частки з суми позики відповідач зобов`язана сплатити позикодавцю пеню у розмірі 30 % від суми простроченого платежу, тобто мінімальної частки з суми позики, що сплачується за місяць, за кожний день прострочення. Станом на 11 жовтня 2021 року позичальником здійснено один черговий платіж у червні 2021 року у сумі еквівалентній 115 доларів США. В подальшому [PERSON] жодного чергового платежу не здійснювала, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі суми боргу за договором 4255 доларів США та відповідно пені в сумі 6348 доларів США, що загалом становить 10603 доларів США та за офіційним курсом НБУ станом на 11 жовтня 2021 року еквівалентно 279176,99 грн. Оскільки відповідачка свої боргові зобов`язання не виконує за договором позики від 11 травня 2021 року, то просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість в сумі 10603 доларів США в еквіваленті до національної валюти станом на дату ухвалення рішення суду разом із понесеними судовими витратами. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, адвокат Царьова О. С., в судове засідання на з`явились, надавши заяви з проханням вирішити спір за їх відсутності, при цьому повністю підтримуючи заявлені позовні вимоги, які просили суд задовольнити, не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленою належним чином відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК. Отже, за ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 11 травня 2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено договір позики грошей, за яким позикодавець передав у власність позичальнику кошти в розмірі 121311,20 грн., що еквівалентно 4370 доларів США за курсом НБУ, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 11 листопада 2022 року в порядку та на умовах, передбачених цим договором, у еквіваленті до національної валюти на момент повернення позики. Позика повертається частинами у національній валюті, починаючи з червня 2021 року, кожного місяця до 11 числа в сумі не менше еквіваленту 115 доларів США за курсом НБУ на день сплати (а. с. 12-13). При цьому сторони в договорі позики грошей від 11 травня 2021 року погодили, що у випадку прострочення позичальником оплати щомісячної частки з суми позики позичальник зобов`язана сплатити позикодавцю пеню у розмірі 30% від суми простроченого платежу, тобто еквіваленту 115 доларів США за курсом НБУ, за кожний день прострочення (п. 11 договору). Судом також встановлено, що відповідно до письмової розписки від 11 травня 2021 року [PERSON] фактично отримала від [PERSON] гроші в розмірі 4370 доларів США, які зобов`язалась повернути до 11 листопада 2022 року (а. с. 14). На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Зважаючи на викладені законодавчі норми та правові висновки Верховного Суду, суд дійшов переконання, що в судовому засіданні було підтверджено, що за письмовим договором позики грошей від 11 травня 2021 року, укладеним між сторонами по справі, а також за письмовою розписоюи [PERSON] від 11 травня 2021 року відбулась передача з боку [PERSON] на користь відповідачки коштів у сумі 121311,20 грн., що дорівнює еквіваленту за курсом Національного Банку України 4370 доларів США. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження проведення нею з позивачем розрахунку по договору позики грошей від 11 травня 2021 року згідно із порядком та умовами такої угоди, тобто щомісячного повернення частини позики у національній валюті. Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає достроковому стягненню сума боргу за договором позики грошей від 11 травня 2021 року у національній валюті в розмірі, еквівалентній за курсом НБУ 4255 доларів США (4370 - 115 = 4255), оскільки факт отримання позивачем 11 червня 2021 року від відповідачки 115 доларів США на виконання умов такого договору визнавалось [PERSON] . При цьому ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Так вказаним Декретом не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. За ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналізуючи наведені, вбачається висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином як укладення, так й виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. З огляду на ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Суд вказує, що відповідно до ч. 1, 3 ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. На підставі ч. 1, 2 ст. 551 ЦК предметом неустойки може бути грошова сума, розмір якої встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому за ч. 3 ст. 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до наданого суду позивачем розрахунку пені за порушення виконання відповідачкою умов договору позики грошей від 11 травня 2021 року вбачається, що загальний розмір пені у розмірі 30% від суми простроченого платежу в еквіваленті 115 доларів США за кожний день прострочення такої суми через не проведення оплати [PERSON] за умовами п. 11 договору таких щомісячних платежів на користь [PERSON] становить 6348 доларів США. Дослідивши наданий суду позивачем розрахунок пені в розмірі 30%, суд погоджується із ним, враховуючи встановлені договором позики грошей від 11 травня 2021 року суму щомісячного мінімального платежу позичальника та розмір пені, зважаючи на кількість днів, починаючи з наступного дня наявності прострочення відповідачкою щомісячного повернення частини позики, до 11 жовтня 2021 року включно. Натомість, суд вказує, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному законом або договором розмірі майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку, і ця спрощеність полягає в тому, що кредитор не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Наприклад, такими правилами є правила про неустойку. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило ч. 3 ст. 551 ЦК про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Отже, право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. При цьому закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Отже, він може бути несправедливим щодо боржника, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві суд дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов суд може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку за ст. 625 ЦК, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Таким чином з урахуванням конкретних обставин справи, суд може зменшити загальний розмір відсотків пені як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання відповідачки. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року по справі № 902/417/18. Враховуючи наведене вмотивування та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру пені, що підлягає стягненню з боржника за прострочення грошового зобов`язання, суд бере до уваги те, що прострочення щомісячних мінімальних платежів [PERSON] перед [PERSON] становить на момент винесення рішення загалом еквівалент у 575 доларів США (115 х 5 = 575), на яку позивач нарахував більш ніж як у десять разів суму пені в розмірі еквівалента 6348 доларів США. Отже, з огляду на очевидну не співмірність заявлених до стягнення сум пені, враховуючи, що такий розмір не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, а виконання зобов`язання [PERSON] за договором позики також було забезпечено іпотекою належної відповідачці квартири, то суд вважає пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, обмежити розмір пені сумою у еквіваленті 634,80 доларів США, задовольнивши в цій частині позовні вимоги [PERSON] частково. Зважаючи на викладене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики від 11 травня 2021 року в еквіваленті національної валюти до 4255 доларів США та пені в еквіваленті національної валюти до 634,80 доларів США, що загалом становить еквівалент у 4889,80 доларів США. Враховуючи, що за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення 1 долар США дорівнює 27,1739 грн., то сума, яка підлягає стягненню за рішенням суду з [PERSON] на корись [PERSON] становить відповідно 132866,78 грн. (4889,50 х 27,1739 = 132866,78). На підставі п. 36 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (навіть, якщо його було сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»). Таким чином за ст. 141 ЦПК на користь позивача з відповідача підлягають стягненню витрати [PERSON] зі сплати судового збору відповідно до частки задоволених судом позовних вимог, що дорівнює відповідно 1328,67 грн.

Outcome: partial