Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що згідно договорів купівлі-продажу житлового будинку від 16 грудня 1995 року являється власником жилого будинку [ADDRESS]. Даним будинком для проживання користувалися відповідачі як члени його сім'ї, оскільки з відповідачем [PERSON] він підтримував фактичні шлюбні відносини, а відповідач [PERSON] є її сином. Тривалий час відповідачі в будинку не проживають, проте залишаються зареєстрованими в ньому з 1996 року. Просив визнати їх такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] з тих підстав, що вони виїхали на інше постійне місце проживання та більше року в належному йому будинку не проживають. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги уточнив та просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком з тієї підстави, що вони більше року в належному йому будинку не проживають. Суду пояснив, що місце перебування відповідачів йому не відоме. Представник позивача підтримав заявлені позивачем вимоги, в їх обґрунтування послався на обставини, викладені в поданій до суду позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином за зареєстрованим в установленому порядку місцем проживання. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, відповідачі вдруге не з'явилися до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надали, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідачів. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник жилого будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї та інших осіб. Аналогічне правило міститься в статті 150 ЖК УРСР, відповідно до якої громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується договорами купівлі-продажу від 16 грудня 1995 року, посвідченими державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Захарченко Н.Ф., зареєстрованими у реєстрі за № 8с 3428, № 8с 3430. Вказані договори зареєстровані у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації 20 лютого 1996 року за № 1022. Відповідач [PERSON] проживала з відповідачем однією сім'єю та підтримувала з ним фактичні шлюбні відносини. Після придбання відповідачем за договорами купівлі-продажу будинку [ADDRESS] вона та її син [PERSON] вселилися у вказаний будинок та 05 червня 1996 року були прописані у ньому. Вказані обставини зазначені позивачем та підтверджені даними будинкової книги, копією рішення Миронівського районного суду Київської області від 19 серпня 2011 року, справа № 2/1017/468/2011. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно положень ст. 156 ЖK України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Яких-небудь угод з приводу користування будинком при вселенні з відповідачами [PERSON] не укладалось. Встановлено, що вони після реєстрації у будинку проживали в ньому та набули право користування будинком нарівні з позивачем. Сімейне життя позивача та відповідача [PERSON] не склалось, фактичні шлюбні відносини були припинені, у 2010 році виник спір з приводу користування житлом. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що у 2009 році відповідач [PERSON], а у листопаді 2011 року відповідач [PERSON] залишили своє місце проживання та не з'являлися в будинку до даного часу, тобто строком понад рік. Даний факт підтверджується письмовими матеріалами справи та показами допитаних в судовому засіданні свідків. Із актів перевірки фактичного проживання (перебування) умов позивача від 27 квітня 2012 року № 899, 28 травня 2012 року № 1111, 13 липня 2012 року № 1411, 31 липня 2012 року № 1605, 31 серпня 2012 року № 1847, 18 вересня 2012 року № 2093, 05 листопада 2012 року № 2525, 29 листопада 2013 року № 02-50/3341, вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] в будинку позивача [ADDRESS] не проживають, їх особистих речей у будинку не виявлено. Допитана судом свідок [PERSON] показала, що являється сусідкою позивача, ходить до нього годувати собаку. З квітня 2010 року в будинку позивача, крім нього, ніхто не проживає. Свідок [PERSON] показав, що відповідачі понад 2 роки у будинку позивача не проживають. Відповідач [PERSON] пішов у армію і до місця проживання не повернувся. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] не користується будинком [ADDRESS] більше року без поважних причин, в зв'язку з чим вимоги позивача про визнання їх такими, що втратили право користування даним будинком, являються обґрунтованими. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі до суду заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 229 гривень 70 копійок, що підтверджується квитанцією, наявною у матеріалах справи. Вказані витрати підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі ст.ст. 319, 383, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України,

Outcome: approved