Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким, із врахуванням поданої уточненої позовної заяви, просив визнати договір позики від 27.03.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], який був оформлений 13.04.2017 року в простій письмовій формі, припиненим у звязку із його виконанням на підставі повернення валютних цінностей у вигляді та в натурі в розмірі 2060 дол.США. Визнати договір іпотеки від 13.04.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], припиненим у звязку із повним та належним виконанням боргового зобовязання. Визнати договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним та таким, що не підлягає виконанню. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] від 31.05.2017 року на квартиру [ADDRESS] (колишня назва Другої Пятирічки) в місті Харкові на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. Витребувати з володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON]. В обґрунтування позову посилався на те, що 09.07.2015 року він набув на підставі договору купівлі-продажу право власності на квартиру [ADDRESS]. 27.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який був оформлений 13.04.2017 року в простій письмовій формі. За даним договором позики позивач передав, а [PERSON] в свою чергу прийняв грошові кошти в розмірі 2060,00 дол.США. зі строком повернення боргу до 20.04.2018 року. Також, 13.04.2017 року між сторонами був укладений договір іпотеки за яким в забезпечення своїх зобовязань позивач передав [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS]. В позовній заяві зазначав, що вказані договори були укладені під впливом примусу та погроз. 31.05.2017 року він зявився до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON], де підписав у присутності [PERSON] договір про задоволення вимог іпотекодержателя. 06.06.2017 року [PERSON] здійснив спробу звільнити для себе спірну квартиру, а 07.06.2017 року, змінивши замки у вхідних дверях до квартири, позбавив позивача можливості подальшого користування квартирою. Позивач стверджує, що 13.06.2017 року він повернув [PERSON] суму в розмірі 2060,00 дол.США на підтвердження чого [PERSON] 31.05.2017 року була надана відповідна розписка. 22.06.2017 року позивачу стало відомо про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] 28.08.2017 року [PERSON] дізнався, що право власності на квартиру було зареєстровано 27.06.2017 року за [PERSON]. У звязку із повним виконанням своїх зобовязань за договором позики, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені вище, просивши про задоволення позовних вимог. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, повідомивши, що, [PERSON] укладав із позивачем лише 13.04.2017 року договір позики в простій письмовій формі на суму 2060,00 дол.США, ні яких договорів до цього не укладалося. 13.04.2017 року між сторонами був укладений договір іпотеки за яким в забезпечення своїх зобовязань позивач передав [PERSON] в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Повідомив, що вказані договори укладалися сторонами добровільно та без будь-якого примусу, при повному розумінні сторонами значення своїх дій. У звязку із невиконанням [PERSON] свого обовязку за договором позики щодо повернення боргу, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] для направлення позивачу вимоги про виконання договору та попередження про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Жодних платежів від [PERSON] на виконання умов договору позики від 13.04.2017 року [PERSON] не отримував. У звязку із цим, 31.05.2017 року [PERSON] за взаємною згодою із позивачем уклали договір про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] в рахунок погашення боргу за договором позики. На підтвердження виконання зобовязань позивача за договором позики [PERSON] надав відповідну розписку, викладену у формі нотаріально посвідченої заяви, про відсутність будь-яких претензій до [PERSON] по виконанню ним договору позики. Будучи власником спірної квартири, [PERSON] прийшов 06.06.2017 року до квартири та дізнався, що в ній мешкає квартиронаймач, який вже 07.06.2017 року добровільно покинув вказане приміщення. Після чого, 27.06.2017 року [PERSON] продав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно. Про поважні причини неявки в судове засідання суду не повідомила. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно, просила суд проводити розгляд справи у її відсутність. Проти задоволення позовних вимог заперечувала. Надала відповідні пояснення, які виклала у запереченнях на позовну заяву. Зокрема пояснила, що 23.05.2017 року вона передавала [PERSON] вимогу [PERSON] про повернення боргу, яку той отримав особисто 26.05.2017 року. Також, 31.05.2018 року вона посвідчувала договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між позивачем та [PERSON], т.я. позивач не мав іншої змоги розрахуватись із [PERSON] Окремо зауважила, що при укладенні договору про задоволення вимог іпотекодержателя сторони діяли добровільно, без будь-якого примусу, тиску чи погроз, повністю розуміючи свої дії та їх правові наслідки. Того ж дня, вона посвідчувала заяву [PERSON] про відсутність будь-яких претензій до [PERSON], при цьому ніяких розрахунків позивач після укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя не здійснював. 13.06.2017 року посвідчувала заяву [PERSON] на імя [PERSON] щодо готовності погасити борг за договором позики від 13.04.2017 року у повному обсязі. Подальші відносини між сторонами нотаріусу не відомі. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином та своєчасно, просила суд проводити розгляд справи у її відсутність. Проти задоволення позовних вимог заперечувала. Надала відповідні пояснення. Зокрема пояснила, що 27.06.2017 року посвідчувала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] Вказує, що здійснювала дії при посвідченні договору у відповідності до Закону України «Про нотаріат». 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України\~«Про внесення\~змін до\~Господарського процесуального\~кодексу України,\~Цивільного процесуального\~кодексу України,\~Кодексу адміністративного\~судочинства України\~та інших\~законодавчих актів»\~№2147-VIII\~від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. Відповідно до п. 9 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень\~ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 24.10.2017 року провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 24.10.2017 року було накладено заборону відчуження квартири № 7 у б. 41 по вул. Біблика в м. Харкові. Відповідно до п.п. 2, 7 ч. 3 ст. 274 ЦПК України, у звязку зі значенням справи для сторін, то справа підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних мотивів. Згідно з вимогами\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та докази на їх підтвердження; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. 13.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі був укладений договір позики. За умовами договору [PERSON] прийняв, а [PERSON] передав грошові кошти в розмірі 2060,00 дол.США. Позивач зобовязався погасити борг не пізніше 12.04.2018 року, за умови сплати процентів на залишкову (неповернену) суму позики, не пізніше останнього числа кожного місяця за тим за який проводиться оплата в повному обсязі та однією сумою. Позивач та його представник в судовому засіданні наполягали про укладення такого договору позики саме 27.03.2017 року, а 13.04.2017 року його було лише зафіксовано у письмовій формі. Представник [PERSON] заперечував такі обставини. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Факт укладення договору позики саме 27.03.2017 року не було підтверджено жодним належним доказом, тому суд вважає датою укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] 13.04.2017 року. В забезпечення виконання вказаного договору позики 13.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 162. За умовами даного договору [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належала на праві власності позивачу. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У звязку із невиконанням позивачем своїх зобовязань за договором позики від 13.04.2017 року, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] з метою повідомлення [PERSON] про порушення взятих на себе зобовязань і необхідність їх виконання в повному обсязі, а також про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Аналогічна за змістом нотаріально посвідчена приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 23.05.2017 року заява, зареєстрована в реєстрі за №619, була направлена на адресу [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов?язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов?язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як встановлено судом, за відсутності фінансової можливості виконати взяті на себе зобовязання за договором позики [PERSON] за попередньою домовленістю із [PERSON] добровільно було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 31.05.2018 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 652. За умовами даного договору [PERSON] передав, а [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS]. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до п. 9 договору іпотеки від 13.04.2017 року іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення договору позики (основного зобовязання) та/або договору та/або якщо іпотекодавець своїми діями або бездіяльністю створює загрозу звернення стягнення на предмет іпотеки будь-яким третім особам. У разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення в повному обсязі, згідно зі ст. 7 Закону України «Про іпотеку», надалі «Закон», включаючи сплату усіх процентів, відшкодування збитків завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання предмета іпотеки, а також витрат, повязаних з продажом предмета іпотеки, а також задовольнити всі інші зобовязання, які виникли з договору та договору позики. Пунктом 12 договору іпотеки від 13.04.2017 року передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем повідомлення іпотекодержателя про порушення основного зобовязання та/або договору і вимоги про усунення порушення у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмета іпотеки, що є предметом договору. Це застереження відповідно до Закону вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя та свідчить про одну з наступних обставин, зокрема, набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя належить іпотекодержателю. Визначені договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають укладенню окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя або застосувати інші встановлені Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12\~цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Таким чином, сторони правочину при укладенні договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року діяли у чіткій відповідності та відповідно до укладеного між ними договору іпотеки від 13.04.2017 року та вимог Закону України «Про іпотеку». В підтвердження виконання зобовязань позивача за договором позики від 13.04.2017 року [PERSON] на виконання п. 5 цього договору надав [PERSON] розписку, викладену у формі нотаріально посвідченої приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 31.05.2017 року, зареєстрованої в реєстрі за №654, заяви про відсутність будь-яких претензій матеріального характеру до позивача. В судовому засіданні з боку позивача були допитані свідки [PERSON] та сам [PERSON], який надавав свої пояснення під присягою свідка. Свідок [PERSON] детально повідомив всі вище встановлені судом обставини, а саме, що із [PERSON] він познайомився знайшовши його номер телефону в мережі інтернет. Добровільно зателефонував [PERSON] та попросив надати гроші в борг, на що останній погодився. Договір позики від 13.04.2017 року, договір іпотеки від 13.04.2017 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року він дійсно підписував. Вказані договори він підписував добровільно, без будь-якого примусу, будучи при здоровому розумінні та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій та бажаючи настання правових наслідків. Повернути борг [PERSON] не міг за відсутності фінансової спроможності, із-за чого погодився передати [PERSON] в рахунок погашення боргу та майбутніх штрафних санкцій по укладеному договору позики квартиру [ADDRESS]. Крім того, повідомив, що фактично він одержав від [PERSON] суму в розмірі 1000,00 дол.США замість зафіксованих в договорі позики від 13.04.2017 року 2060,00 дол.США. Представник [PERSON] заперечував таку інформацію. Суд не вбачає підстав для прийняття цієї інформації, оскільки вона не містить жодних фактичних даних на її підтвердження. Надані свідком [PERSON], який в той же час є позивачем у даній справі, пояснення спростовують викладені в позовній заяві обставини про примус його до підписання договорів з боку третіх осіб та введення його в оману з боку [PERSON] щодо істотних умов договорів. Також, на цей факт вказують численні забезпечення в самих договорах та окремих заявах [PERSON], а саме: вступна частина та п. 17 договору позики від 13.04.2017 року, п. 16 договору іпотеки від 13.04.2017 року, вступна частина та п.п. 11, 12 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року, заява [PERSON] на імя приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] від 31.05.2017 року. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність з боку третіх осіб тиску та примусу до [PERSON] щодо підписання договорів, а також про розуміння позивачем значення своїх дій при підписанні вказаних договорів у повній мірі. Свідок [PERSON] розповів, що гроші, які він взяв у борг у [PERSON] необхідні йому були для оплати гуртожитку в якому він фактично проживав. Про проживання позивача у гуртожитку в учбовому містечку ХНАУ свідчить й зазначення цієї адреси у самій позовній заяві. Крім того, представником [PERSON] були надані суду розписки від 06.06.2017 року та 07.06.2017 року [PERSON], який був на той час орендарем спірної квартири та за першою вимогою нового власника житла [PERSON] звільнив квартиру [ADDRESS]. Вказані обставини спростовують доводи позивача щодо наявності у нього єдиного житла та єдиного місця проживання, оскільки він був зареєстрований та проживав тривалий час у гуртожитку, а спірну квартиру здавав в оренду. Ці обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. Щодо змісту нотаріально посвідченої 31.05.2107 року заяви приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №654, [PERSON] про отримання повного розрахунку за договором позики від 13.04.2017 року суд зазначає наступне. Представник [PERSON] повідомив про відсутність будь-яких грошових розрахунків за договором позики від 13.04.2017 року. При цьому пояснив, що вказана заява видана не у звязку із фактичним розрахунком між сторонами внаслідок повернення грошових коштів, а у звязку із виконанням зобовязання шляхом передачі у власність іпотечного майна. Судом встановлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року та заява [PERSON] від 31.05.2017 року посвідчена одним і тим же нотаріусом [PERSON] в один і той же день. Видача заяви [PERSON], яка зареєстрована в реєстрі за № 654, сталася вже після реєстрації договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який зареєстровано в реєстрі за №652. Тому, суд критично ставиться до інформації щодо проведення повного розрахунку [PERSON] із [PERSON] за договором позики від 13.04.2017 року у вигляді та в натурі у сумі 2060,00 дол.США. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матірю позивача. Стверджує, що [PERSON] звертався до неї за фінансовою допомогою, з метою виконати свої зобовязання за договором позики від 13.04.2017 року, але вже після укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 31.05.2017 року. 13.06.2017 року вона разом із позивачем звернулись до приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] з метою повідомлення [PERSON] про готовність виконати обовязок за договором позики в повному обсязі. Аналогічна за змістом нотаріально посвідчена приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 13.06.2017 року заява, зареєстрована в реєстрі за № 694, була направлена від [PERSON] на адресу [PERSON] Вказувала на отримання [PERSON] грошових коштів у вигляді та в натурі у сумі 2060,00 дол.США, посилаючись на надану ним заяву від 31.05.2017 року. Свідок [PERSON] ні чого не пояснила по суті справи, а показання із посиланням на заяву [PERSON] від 31.05.2017 року суд оцінює критично, враховуючи раніше надану оцінку цьому доказу. Пунктом 7 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» №9\~від 06.11.2009\~року встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності\~правочину\~є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. У відповідності зі ст.ст. 12, 13\~ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами. За таких обставин, враховуючи подані сторонами докази у їх сукупності, надавши їм правову оцінку, суд приходить до висновку про безпідставність позову та необхідність у відмові в його задоволенні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed