Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вимогами про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідач, її чоловік, не проживає з 31 грудня 2017 р. за вказаною адресою реєстрації його місця проживання, а тому втратив право на користування житлом. Так як відповідач зареєстрований і не проживає, комунальні послуги нараховуються з урахування проживання також і відповідача, а тому позивач несе тягар утримання майна самостійно. Сторони у судове засідання не з'явилися. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечив проти заочного розгляду. Відповідач був повідомлений відповідно до ст. 128 ЦПК України, проти позову не заперечив, відзиву на позову заяву не надав. 12.03.2019 р. відкрите провадження у справі. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР, користуватися житлом власника мають право члени його родини. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, атому він підлягає визнанню таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS], проте відповідач, який є чоловіком позивача, з 31 грудня 2017 року за вказаною адресою не проживає. Квартира, де зареєстрований відповідач належить позивачу на правах приватної власності, відповідно до договору купівлі - продажу від 02.11.2017 р. Як слідує зі змісту договору, відповідачем позивачу була надана згода, як подружжя, на придбання вказаного майна. Шлюб між сторонами по справі був укладений 14.02.2009 р. та за час шлюбу подружжям була придбана квартира за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, відповідно до ст. ст. 60 61 СК України; ч. 3, ст. 368 ЦК України квартира, де зареєстрований та не проживає відповідач, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому відповідачу належить 1/2 частина цього майна. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на спірну квартиру, а тому суд виходить із презумпції спільності права власності на майно подружжя, яке було придбане за час шлюбу. Встановлені судом факти підтверджуються наданими позивачем доказами копіями документів: договору купівлі-продажу квартири; витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно; акту про відсутність відповідача за місцем реєстрації його проживання; довідки про склад сім'ї позивача; свідоцтва про укладення шлюбу. З урахуванням викладеного, відповідач, як співвласник житла, має право на користування ним згідно ч. 1, ст. 369 ЦК України та позбавлення його права на користування цим житлом буде порушувати його право власності на користування цим майном, передбачені ст. 41 Конституції України. Питання щодо тягаря утримання майна, яке є спільною сумісною власністю повинно вирішуватися відповідно до ст. ст. 322, 360 ЦК України, а тому витрати, які несе один із співвласників на утримання майна, не є підставою для позбавлення іншого співвласника прав на користування цим майном відповідно до ст. 405 ЦК України, проте є підставою для стягнення витрат, понесених на утримання майна, яке перебуває в спільній сумісній власності з іншого співвласника. З урахуванням викладеного в задоволенні позову повинно бути відмовлено, судові витрати покладені на позивача. Встановлені у судовому засіданні фактичні обставини справи та правовідносини, що їм відповідають, підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, узгоджуються із правовими позиціями Верховного Суду по справі № 647/1683/15-ц від 28.02.2018 р.

Outcome: dismissed