Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На підставу своїх вимог посилається на те, що з 01.05.2003 року працював директором у Колодистенському сільському будинку культури, свої трудові обовязки виконував сумлінно. Однак, розпорядженням сільського голови [PERSON] № 05-КР від 21.09.2015 його було звільнено з займаної посади з 04.09.2015 за прогул без поважних причин, (відсутність його на робочому місці більше трьох годин 03.09.2015) за ст. 40 п. 4 КЗпП України. Будучи не згідним з даним розпорядженням, він звернувся до Тальнівського районного суду Черкаської області з позовом до відповідача про поновлення на роботі та стягнення середнього затобітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 20.07.2016 року позовні вимоги задоволені повністю. Однак рішенням вищевказаного суду не було вирішено питання про зазначення суми грошових коштів, які підлягають до стягнення. Додатковим рішенням Тальнівського районного суду від 19.10.2016 року дане питання вирішено, але в подальшому ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20.12.2016 року було скасоване. В звязку з чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить стягнути з Колодистенської сільської ради Тальнівського району Черкаської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.09.2015 по 14.09.2016 року в сумі 27 534 гривень 98 копійок. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених в письмовому запереченні, просила відмовити в задоволенні позову повністю в зв'язку з пропуском позивачем місячного строку звернення до суду. Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали\~\~справи\~\~в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 20.07.2016 року позов [PERSON] до Колодистенської сільської ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволений повністю, визнано незаконним розпорядження № 05-КР від 21.09.2015 року сільського голови [PERSON] про звільнення [PERSON], поновлено [PERSON] на посаді директора Колодистенського сільського будинку культури та стягнуто з Колодистенської сільської ради Тальнівського району на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.09.2015 по 20.07.2016 року (а.с. 5-7). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2017 року касаційну скаргу Колодистенської сільської ради Черкаської області відхилено та рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 20.07.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 30.08.2016 року залишено без змін (а.с. 11-13). З довідки, виданої Колодистенською сільською радою Тальнівського району Черкаської області № 439 від 15.09.2016 року, вбачається розмір посадового окладу директора сільського будинку культури (10 розряд) відповідно штатного розпису на відповідні періоди роботи (а.с.8). Відповідно до довідки Колодистенської сільської ради Тальнівського району Черкаської області № 363 від 11.10.2016 року визначена середньоденна заробітна плата [PERSON] за два попередні відпрацьованих місяців перед звільненням (а.с. 9), а згідно розрахунку, доданого до даної довідки, розрахований розмір заробітної плати за період вимушеного прогулу з 04.09.2015 по 14.09.2016 року, що складає 27 534,98 грн. (а.с. 10). Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Згідно ст. ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до ст. 1, 10, 60 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що заперечення представника відповідача про те, що позов не підлягає задоволенню в зв'язку з пропуском позивачем місячного строку звернення до суду, є безпідставними, оскільки предметом позову в даній справі є стягнення належної позивачу заробітної плати за час вимушеного прогулу, і захист такого права в судовому порядку в силу ч. 2 ст. 233 КЗпП України не обмежується будь-яким строком. Право позивача на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу є беззаперечним, оскільки встановлене судовим рішенням, яке набрало законної сили, і яке в силу ст. 14 ЦПК України є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України. Одночасно слід зазначити, що праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що право позивача на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу є порушеним з боку відповідача, який згідно відповідних документів (довідок та розрахунку), які ним самим і надані, своєчасно не здійснив їх виплату, тим самим не виконав свій обов'язок щодо виконання рішення Тальнівського районного суду від 20.07.2016 року, та порушив право позивача на отримання належної йому заробітної плати за час вимушеного прогулу з 04.09.2015 по 20.07.2016 рік. Що стосується виплати позивачу середнього заробітку за період з 21.07.2016 по 14.09.2016 року, то відповідно до ст. 236 КЗпП підлягає виплаті працівнику середній заробіток за час затримки роботодавцем виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених позовних вимог та задоволення позову в повному обсязі. Оскільки при подачі позову до суду позивач був звільнений від оплати судового збору, то відповідно до ст. 88 ЦПК України, їх слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved