Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я у розмірі 40000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він, виконуючи свої професійні обов`язки електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання ВАТ «Південний ГЗК», правонаступником якого є відповідач, знаходячись на робочому місці 10 серпня 2008 року, отримав ушкодження здоров`я у вигляді закритого осколкового перелому кісток лівого передпліччя в середній третині із зсувом відламків. Відповідно до акту про нещасний випадок, вид події - наїзд транспортних засобів. Груповий нещасний випадок стався в результаті зіткнення дрезини з тяговим агрегатом на залізничній колії. Висновком МСЕК від 05.05.2009 року позивачеві встановлено першу групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом. Переглядом залишено 20% втрати працездатності безстроково. Оскільки позивачем втрачена професійна працездатність в результаті трудового каліцтва на підприємстві відповідача, тому позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв`язків, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, у нього постійно виникають складнощі у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями, він не може повернутись до повноцінного образу життя, відчуває фізичне страждання, біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, дратівливість та почуття страху. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, суду пояснив, що ПАТ «Південний ГЗК» не є належним відповідачем, оскільки нещасний випадок стався не з вини підприємства, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, представником відповідача до суду надано відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позивних вимог, оскільки нещасний випадок через невідповідність фактичних дій гірничого майстра [PERSON] та машиніста [PERSON] вимогам нормативних документів щодо знаходження більшої кількості людей на борту автодрезини, ніж передбачено нормативними вимогами, відсутності контролю зі сторони [PERSON] за тиск повітря в гальмівній системі автодрезини, внаслідок чого сталося зіткнення автодрезини АГМу 310 з тяговим агрегатом ПЕ-2У № 099. Вказані обставини встановлені у рішенні Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.09.2012 року у справі №2-2207/2011, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.10.2012 року. Проте ПАТ «ПІВДГЗК», як роботодавець виконав всі вимоги ст.. 13 Закону України «Про охорону праці» зі створення на робочому місці к кожному структурному підрозділі умов праці відповідно до нормативно-правових актів. Відтак, оскільки відсутня вина відповідача в отриманні позивачем травми, а як наслідок відсутні вина підприємства в отриманні позивачем моральних страждань, тому у задоволенні позовних вимог належить відмовити. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано жодних аргументованих обґрунтувань розрахунку своїм позовних вимог. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом установлено та прийнято представниками сторін без заперечень, що 10 вересня 2008 року, під час виконання позивачем трудових обов`язків на посаді електрослюсаря чергового та з ремонту обладнання з ним стався нещасний випадок, у зв`язку з чим йому було встановлено 20% втрати працездатності. Відповідно до акту №10 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, який стався з позивачем 10 вересня 2008 року та акту спеціального розслідування групового нещасного випадку від 23.09.2008 року, комісією вказано обставини, за яких стався цей нещасний випадок: 10 вересня 2008 року начальник гірничої дільниці №5 з приймання розкривних порід у відвал рудоуправління [PERSON] та виконуючий обов`язки заступника начальника дільниці [PERSON] узгодили виробничі завдання на зміну та довели їх до гірничого майстра [PERSON] , механіка [PERSON] та енергетика дільниці [PERSON] , які у свою чергу видали наряди на виконання робіт своїм підлеглим. [PERSON] не виконав завдання та самовільно змінив послідовність виконання робіт. Разом з електрослюсарями черговими та з ремонту обладнання [PERSON] і [PERSON] , машиністом екскаватора [PERSON] та слюсарем черговим та з ремонту обладнання [PERSON] , які сіли на ящик з інструментом та шпали, що знаходилися позаду кабіни водія автодрезини, він також сів на шпали на платформі АГМу-10 №310. Об 11.40 хв. [PERSON] дав команду машиністу дрезини [PERSON] запросити дозволу диспетчера на під`їзд до екскаватора ЕКГ-8і №38. Під час руху [PERSON] випробував гальма - гальмівна система спрацьовувала. Рухаючись далі на ділянці між маневровим світлофором «М2» і вихідним світлофором «Ч18» станції «+140м» водій дрезини [PERSON] , згідно з висновком експертно-технічної комісії, виключив двигун і, коли дрезина набрала швидкість під уклон, спробував привести у дію гальма. Так як двигун було вимкнуто, а запас стислого повітря у ресивері гальмівної системи було зменшено попереднім гальмуванням, в системі залишковий тиск стислого повітря виявився недостатнім для ефективного гальмування, а перед цим водієм була увімкнена нейтральна передача, що унеможливлює гальмування двигуна. Спроби водія самому або за допомогою монтерів колії увімкнути швидкість або загальмувати дрезину ручним гальмом не вдалися. Дрезина, набираючи швидкість, минула забороняючий сигнал світлофора «Ч18», переїхала стрілочний перевід №13 і збільшувала швидкість внаслідок того, що колії на дільниці слідування мають суттєвий ухил. Рухаючись по кривій і побачивши тягловий агрегат ПЕ-2у №099, який у складі технологічного поїзду стояв перед забороняючим вхідним світлофором «Нл1» станції «Лівобережна», [PERSON] вигукнув «Стрибайте!». Два монтери колії [PERSON] та [PERSON] стрибнули з дрезини, відразу після чого дрезина зіштовхнулась з тягловим агрегатом ПЕ-2у №099, який знаходився на цій же колії. Внаслідок зіткнення, позивача було доставлено до 11-ї міської лікарні, де йому було встановлено діагноз: закритий осколковий перелом кісток лівого передпліччя в середній третині зі зміщенням відламків. При цьому комісією встановлено причини нещасного випадку, а саме порушення трудової та виробничої дисципліни; невиконання посадових обов`язків працівниками; невиконання інструкції з охорони праці та інструкції з технічної експлуатації водієм дрезини; відсутність позачергового інструктажу водію дрезини [PERSON] ; неякісне розроблення інструкції з охорони праці (а.с.7-10, 11-16). Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії позивачу первинно (довідка від 05.05.2009 року) було встановлено третю групу інвалідності, 40% втрати професійної працездатності та повторно (довідка від 02.07.2018 року) - першу «А» групу інвалідності, 20% втрати професійної працездатності з 01.06.2018 року і до 01.06.2020 року та встановлено рекомендації (а.с.5, 6). Згідно виписки із медичної карти позивача, останній у зв`язку з наслідками виробничої травми проходив курс реабілітації, виписаний із рекомендаціями: диспансерний нагляд за місцем проживання та повторний курс лікування через 6-8 міс. (а.с.18). Суд не бере до уваги доводів представника відповідача про те, що травмування позивача відбулося не з вини підприємства щодо відсутності у зв`язку з цим правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди, оскільки нещасний випадок із позивачем стався саме під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці та несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог. Окрім того, суд зазначає, що відповідно до Акту №10 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (за формою Н-1) щодо [PERSON] , визнано невиконання посадовими особами ПАТ «ПГЗК» начальником гірничої дільниці [PERSON] , замісником гірничої дільниці №5 з приймання розкривних порід у відвал рудоуправління [PERSON] , гірничим майстром гірничої дільниці №5 з приймання розкривних порід у відвал управління [PERSON] , енергетиком гірничої дільниці №5 з приймання розкривних порід у відвал рудоуправління [PERSON] , виконуючим обов`язки майстра дільниці з експлуатації та ремонту шляхових та дорожніх машин управління [PERSON] , виконуючим обов`язки начальника гірничої дільниці з експлуатації та ремонту шляхових та дорожніх машин рудоуправління [PERSON] , заступника директора рудоуправління з охорони праці Лущ В.П., директора рудоуправління [PERSON] вимог законодавства з охорони праці, машиніста АГМу гірничої дільниці з експлуатації та ремонту шляхових та дорожніх машин рудоуправління [PERSON] Відповідно до висновку комісії Акту спеціального розслідування групового нещасного випадку, що стався (за формою Н-5), особами, дії або бездіяльність яких призвели до нещасного випадку визнано вищевказаних посадових осіб ПАТ «ПГЗК». Таким чином, вищевказані обставини, встановлені названими Актами, спростовують твердження представника відповідача щодо відсутності вини відповідача у виникненні нещасного випадку. Суд уважає, що у даному випадку саме відповідач повинен відшкодувати позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, ст. 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, а ст. 2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 6, ст. 13 Закону України «Про охорону праці» обов`язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність будь яких доказів на підтвердження факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки вже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача йому спричинена моральна шкода. При цьому, відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Окрім того, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частина 1 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Із урахуванням наведеного, суд уважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої трудовим каліцтвом, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (ст. 153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та не суперечать чинному законодавству. У судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов`язків здоров`ю позивача була завдана шкода, він був травмований внаслідок нещасного випадку, який з ним стався, у результаті чого позивач отримав першу «А» групу інвалідності, утратив працездатність в розмірі 20%, що на теперішній час позивач не може повернутись до повноцінного життя, відчуває фізичний біль та страждання та змушений проходити реабілітаційні курси, що позивач у зв`язку зі станом свого здоров`я переносить щоденні моральні страждання та переживання. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд ураховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, втрату професійної працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом, істотність вимушених змін в його життєвих стосунках, а також ураховує ступінь вини самого позивача у нещасному випадку, що стався, тому, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд уважає можливим стягнути на його користь з відповідача 40000 грн. Отже, суд доходить висновку про задоволення позову у повному обсязі. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved