Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вона зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] . В лютому 2002 року домовилася з [PERSON] про те, що купить у неї будинок за вищевказаною адресою. Однак, оформити документально купівлю-продаж даного домоволодіння вони не могли, так як [PERSON] на той час ще не прийняла будинок в спадщину від свого сина - [PERSON] , якому він належав і який помер [INFO] . Вони домовилися, що вона перейде жити у вищевказаний будинок та поступово сплатить [PERSON] гроші в розмірі 500 грн., [PERSON] , після прийняття спадщини, перепише на неї житловий будинок. Після цього позивач мешкала в будинку за адресою: [ADDRESS] , протягом 2002 року передала [PERSON] обіцяні гроші. 17.01.2003 [PERSON] успадкувала вищевказаний будинок та зареєструвала позивача там. Згідно з домовленістю, саме [PERSON] повинна була оформити договір купівлі-продажу, але 20.10.2004 року вона несподівано померла, так і не оформив договір купівлі-продажу. [PERSON] зазначає, що з 2002 року по теперішній час вона проживає в будинку, добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою, доглядає за будинком та утримує його, робить в ньому поточний та капітальний ремонт, обробляє присадібну ділянку. Тому просить визнати за нею право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила задовольнити, вказав, що оскільки не має права власності на будинок, не може зареєструвати там свого чоловіка, що перешкоджає реалізації її прав. Представник відповідача - Військово-цивільної адміністрації м. Торецьк Донецької області в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в їх задоволенні просив відмовити з урахуванням письмового відзиву. У відзиві зазначив, що позивач була обізнана відносно того, що будинок, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, належить на праві власності [PERSON] , яка померла [INFO] , а тому не можна вважати володіння [PERSON] будинком, що залишився після смерті власника, добросовісним. Вважає, що смерть [PERSON] та неприйняття спадщини, не дають позивачу підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. За таких обставин, позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст.344 ЦК України. Заслухав пояснення учасників та дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.\~ Згідно зі\~статтею 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у\~статті 321 ЦК України. Відповідно до\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 2003 року спадкоємицею майна після [PERSON] , померлого [INFO] , а саме: житлового будинку з усіма надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] [PERSON] померла [INFO] . Згідно з довідкою №2781 від 27.02.2018 та акту вуличного комітету від 21.03.2018 за адресою: [ADDRESS] зареєстрована та проживає з 2002 року [PERSON] . Відповідно до\~статті 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.\~\~ Виходячи зі змісту\~статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами\~статті 344 ЦК України\~володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1\~ст.344 ЦК України\~необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.\~\~ При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша\~статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої\~статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що проживає в будинку з 2002 року з дозволу [PERSON] , сплачує комунальні послуги, робить ремонти, таким чином доглядаючи за житлом, а отже добросовісно та відкрито заволоділа житлом та вважає, що має право власності на нього. Однак враховуючи встановлені вище судом обставини, суд погоджується з доводами Військово-цивільної\~адміністрації м.\~Торецьк Донецької\~області,\~викладені у\~письмовому відзиві. В постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. При заволодінні чужим майном [PERSON] знала про відсутність у неї підстав для набуття права власності житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17 не стала змінювати умови набуття права власності за набувальною давністю, згідно до\~статті 344 ЦК. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так. якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Таким чином, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені ним вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених\~статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Судові витрати відповідно до\~статті 141 ЦПК України\~відшкодуванню не підлягають. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed