Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом і, після зменшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача 92689,09 грн. суми основного боргу, 71048,12 грн. інфляційних втрат та річних. Позов мотивує тим, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено, постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 52214, 27 грн. авансу, 522,14 грн. судового збору та 3000,00 грн. витрат на правову допомогу, всього 55736,41 грн. Всупереч рішення суду та особистих зобовязань за борговою розпискою, до даного періоду часу, відповідачем [PERSON] не виконано рішення суду в частині повернення коштів. Станом на 28.09.2016р. [PERSON] свої зобовязання не виконав, тим самим продовжуючи заподіяння позивачу матеріальних збитків. Позивачем неодноразово подавався виконавчий лист до ВДВС Калуського МРУЮ для примусового стягнення з боржника [PERSON] присуджених коштів. Проте кожен раз виконавчий лист повертається виконавчою службою без виконання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно поданого розрахунку позивач просить стягнути з відповідача 61811,75 грн. інфляційних втрат та три відсотки річних в сумі 9236,37 грн., всього 71048,12 грн. Також позивач зазначає, що станом на день подання позову курс одного євро до гривні становить - 28,98 грн. Враховуючи, що відповідач 14.09.2009 року взяв у позивача аванс у розмірі 5000,00 євро, то на день подання позову сума боргу становить 144903,36 грн. Вищевказана сума підлягає зменшенню на 52214,27 грн. суму коштів, присуджених рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року. Всього підлягає стягненню курсова різниця по сумі основного боргу у розмірі 92689,09 грн. Наголошує, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, проте не містить заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Враховуючи, що між сторонами зобовязання за договором було визначено у валюті Євро і рішенням суду, яке не припиняє зобовязальних відносин між сторонами, було стягнуто з відповідача на користь позивача 52214,27 грн., позивач просить стягнути з відповідача 92689,09 грн. курсової різниці. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Додатково пояснив, що розрахунок інфляційних втрат та 3% річних було проведено, починаючи з моменту виникнення зобовязання, тобто з 01.01.2009 року і до 28.09.2016 року. Вважає, що при проведенні розрахунку за основу повинна братися сума боргу, визначена рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року в розмірі 52214,27 грн. Також представник позивача зазначає, що зобовязання, повязане із невиконанням судового рішення триває, а тому до даних правовідносин не можу бути застосований строк позовної давності. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Враховуючи, що рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області набуло законної сили 06.12.2012 року, то на момент звернення з позовом до суду сплили строки позовної давності, а тому просить суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов слід задоволити частково. Грошові зобов'язання охоплюють усі сфери суспільного життя і виникають насамперед у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Відповідно до частини першої\~статті 509 ЦК України\~зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов'язанням. Згідно із частиною другою\~статті 509 ЦК України\~зобов'язання виникають з підстав, установлених\~статтею 11 цього Кодексу, відповідно до частини п'ятої якої у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено, постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 52214, 27 грн. авансу, 522,14 грн. судового збору та 3000,00 грн. витрат на правову допомогу, всього 55736,41 грн. (а.с.6-7). На підставі судового рішення між сторонами\~\~виникло грошове зобов'язання у зв'язку зі стягненням суми боргу в розмірі 52214, 27 грн. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5\~ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Таким чином, до даних правовідносин підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України. Відповідно до положень\~статті 625 ЦК України\~за невиконання грошового зобов'язання виникають наслідки, передбачені цієї статтею. За частиною другою вказаної статті боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується\~Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Аналогічна\~\~правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15, яка відповідно до положень\~статті 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для всіх судів України. Враховуючи, що грошове зобов'язання у розмірі 52214, 27 грн. у боржника виникло з часу ухвалення рішення суду і дане зобовязання виражене у національній валюті, то вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за час прострочення виконання зобовязання є обґрунтованими. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із\~ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4\~ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно\~статті 599 ЦК України\~зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності. Оскільки на даний час грошове зобовязання не виконано, а порушення прав позивача має триваючий характер, із [PERSON] слід стягнути інфляційні втрати та три проценти річних, в межах трирічного строку позовної давності та заявлених позовних вимог, а саме із 10.11.2013 року (до суду позивач звернувся 10.11.2016року (а.с.10)) по 28.09.2016 року (дата, на яку позивач просить стягнути заборгованість). В межах заявлених позовних вимог, за період з 10.11.2013 року по 28.09.2016 року, інфляційні втрати становлять 47917,04 грн.: 52214, 27 грн. (сума боргу) * 1,9177 (середній індекс інфляції за вказаний період) 52214, 27 грн. (сума боргу). Враховуючи кількість днів прострочення виконання зобовязання щодо повернення боргу з 10.11.2013 року по 28.09.2016 року, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути 3 % річних в розмірі 4523,33 грн.: 52214,27 грн.(сума боргу) грн.* 0,03/365 днів *1054 дні (кількість днів прострочення). Водночас позовні вимоги про стягнення курсової різниці є безпідставними. Оскільки, як вказувалося вище, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року грошове зобовязання визначене саме у національній валюті України гривні. Посилання позивача на розписку від 14.08.2009 року та наявність суми боргу у розмірі 5000,00 Євро не заслуговують на увагу, оскільки вказаним рішенням суду спір про стягнення суми авансу вирішено і при цьому визначено грошовий еквівалент у національній валюті. Правовідносини між сторонами щодо повернення суми авансу з набуттям рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.12.2012 року законної сили трансформувалися у грошові зобовязання щодо стягнення 52214, 27 грн. боргу. Крім того, вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та курсової різниці є взаємовиключними. Оскільки нарахування інфляційних втрат на суму боргу виступають способом захисту майнового права та інтересу від знецінення грошових коштів, які виражені в національній валюті. Іноземна валюта не може бути знецінена. Суд вважає недоречним посилання позивача на постанову Вищого господарського суду України від 26.04.2016 року по справі №920/1621/15, оскільки така постанова не містить правових норм. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України\~лише висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.\~ А тому в частині стягнення з відповідача курсової різниці слід відмовити. Таким чином, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд доходить висновку, що позов слід задоволити частково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесенні нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 256,257, 267, 509, 625 ЦК України,

Outcome: dismissed