Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, з урахуванням змінених й доповнених позовних вимог просив Стягнути на користь [PERSON] компенсацію за завдану моральну шкоду в розмірі 800\~000,0 гривень та матеріальну шкоду в розмірі 236\~517,0 гривень за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, посилаючись на таке. Відносно [PERSON] та [PERSON] 05.06.2009 року, 17.07.2009 року, 24.07.2009 року прокуратурою Кілійського району Одеської області були порушені кримінальні справи за ознаками посадових злочинів, передбачених ст.ст. 371 ч. 1, ст. 162 ч.2, 366 ч. 1, 365 ч. 1, ст. 386 та ч.2 ст. 365 КК України. У подальшому позивач незаконно перебував під слідством та судом 6 років та 6 місяців, з них 8 місяців та 22 дні він утримувався під вартою як колишній співробітник ОВС в умовах Ізмаїльського слідчого ізолятору та наказом № 742 ГУ МВС України в Одеській області від 31.07.2009 року, в зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справи та обранням міри запобіжного заходу арешту його було звільнено з органів внутрішніх справ.. Слідчий СУ прокуратури Одеської області [PERSON] 28.12.2015 року на підставі ст. 110, п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України постановою закрив кримінальне провадження №42015160310000006 в зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення. Старшим слідчим прокуратури Одеської області [PERSON] 30.08.2016 року на підставі ст. 110, п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України ухвалено постанову про повторне закриття кримінального провадження №42015160310000006, яке, на думку позивача, було безпідставно відновлено після звернення позивача до суду з питання відшкодування завданою йому матеріальною та моральною шкодою, в зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення. В силу наведеного позивач звернувся до відповідачів із вимогою про стягнення завданої матеріальної й моральної шкоди. Представник відповідача [PERSON] Одеської області проти задоволення вимог у цьому позові заперечувала, вказувала на їх безпідставність й необґрунтованість. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Судом в якості належного співвідповідача залучено до участі у справі Державну казначейську службу України без заміни первісного відповідача [PERSON] управління Державної казначейської служби України в Одеській області, оскільки позивача не відмовився від вимог до цієї особи в установленому процесуальним законом порядку. Відповідач [PERSON] управління Державної казначейської служби України в Одеській області проти позову заперечувало, обґрунтовуючи це порушенням порядку звернення позивача за відшкодування завданої йому шкоди та необґрунтованістю заявлених вимог. Інші учасники справи сповіщались в установлений законом порядок, у вказане судове засідання не зявились й про поважні причини такої неявки суд не повідомили. Їх неявка не є перешкодою для розгляду вказаного спору по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. Приморський районний суд м. Одеси від 03 березня 2017 року під час розгляду цієї справи закрив провадження у справі в частині позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Державної казначейської служби України та [PERSON] Одеської області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди. Щодо фактичних обставин справи. Як встановлено в судовому засіданні, відносно [PERSON] та [PERSON] 05.06.2009 року, 17.07.2009 року, 24.07.2009 року прокуратурою Кілійського району Одеської області порушені кримінальні справи за ознаками вчинення посадових злочинів, передбачених ст.ст. 371 ч. 1, ст. 162 ч.2, 366 ч. 1, 365 ч. 1, ст. 386 та ч.2 ст. 365 КК України. Вироком Ізмаїльського міськрайсуду від 01.04.2010 року [PERSON] був засуджений за ст.371 ч.І, ст. 162 ч.2, 366 ч. 1, 365 ч. 1, ст. 386 та ч.2 ст. 365, ст. 70 КК України до 3-х років 6 місяців позбавлення волі з випробувальним терміном на 1 рік 6 місяців, згідно зі ст.75 КК України з позбавленням права займати посади в системі органів МВС терміном на 2 роки; звільнений з-під варти у залі суду. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.06.2010 року зазначений вирок скасовано, а кримінальну справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд іншим суддею. За письмовим клопотанням представника прокуратури Кілійського району, 31 березня 2014 року кримінальна справа постановою Ізмаїльського міськрайсуду Одеської області направлена на додаткове розслідування прокурору Кілійського району. Кримінальна справа відносно [PERSON] та [PERSON] 06.05.2015 року внесена до єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015160310000006 та прийнята до провадження Першим слідчим відділом СУ прокуратури Одеської області. Слідчим СУ прокуратури Одеської області [PERSON] 28.12.2015 року на підставі ст. 110, п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України постановою закрито кримінальне провадження №42015160310000006 в зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення. Старшим слідчим прокуратури Одеської області [PERSON] 30.08.2016 року на підставі ст.110, п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України винесено постанову про повторне закриття кримінального провадження №42015160310000006, провадження по якому було безпідставно відновлено після звернення позивача до суду з питання відшкодування завданою йому матеріальною та моральною шкодою, в зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення. Таким чином, за твердженням сторони позивача, [PERSON] перебував під слідством та судом 6 років та 6 місяців, з них 8 місяців та 22 дні він утримувався під вартою як колишній співробітник ОВС в умовах Ізмаїльського слідчого ізолятору та наказом № 742 ГУ МВС України в Одеській області від 31.07.2009 року, в зв'язку з порушенням відносно нього кримінальної справи та обранням міри запобіжного заходу арешту, його було звільнено з органів внутрішніх справ. Визначаючи час перебування позивача під слідством та судом, цей суд має виходити з того, що цією стороною не представлено належних й допустимих доказів перебування під слідством позивача починаючи саме з липня 2009 року, з огляду на що обґрунтованим суд визнає визначення початкового моменту для обрахування цього періоду часу починаючи з часу складання обвинувального висновку по звинуваченню вказаних осіб від 22 вересня 2009 року, що вручений позивачу у грудні 2009 року. Підстави для обрахування інших строків в суду відсутні оскільки ґрунтуються на припущеннях позивача, належним чином не доведених в судовому засіданні. З огляду на таке, з урахуванням недоведеності стороною позивача більш раннього часу перебування позивача під слідством, суд дійшов висновку, що строк перебування під судом та слідством позивача повинен обраховуватися з дати вручення позивачу обвинувального висновку, тобто з грудня 2009 року, й обраховуватися до 28 грудня 2015 року до дня ухвалення слідчим СУ прокуратури Одеської області [PERSON] постанови про закриття кримінального провадження №42015160310000006 в зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення. Відповідно до п. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ч. 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Щодо визначення розміру належного до стягнення відшкодування завданої моральної шкоди на користь позивача. Під час визначення розміру належного до стягнення розміру відшкодування моральної шкоди суд зобовязаний застосувати правила п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року. За цим правилом передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст. 13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст. 12 Закону. Якщо для з'ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Таким чином в законодавстві встановлено розмір мінімального відшкодування моральної шкоди, яка має обраховуватися з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Під час визначення максимального за обставинами справи розміру такого відшкодування суд зобовязаний враховувати наступне. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах пре відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Суд, визначаючи розмір належної компенсації завданої позивачу моральної шкоди зобовязаний врахувати те, що позивач [PERSON] не зазначив, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір обрахованого ним відшкодування моральної шкоди, в чому полягає завдана позивачу моральна шкода, яким чином саме такий розмір відшкодування є належним з огляду на характер тих страждань, яких зазнав позивача. суд має врахувати, що позивач не представив будь-яких доказів таких страждань, не представив доказів, якими це підтверджується. За п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4\~«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. За п. 9 цієї постанови суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року по справі № 6-2089цс15 й ухвалою цього ж суду від 31 серпня 2011 року. Суд підкреслює, що наведені доводи та міркування не заперечують встановлення факту завдання позивачу моральних страждань протиправними діями посадових осіб прокуратури, слідства та суду, проте позбавляють суд права стягнути на користь позивача суму відшкодування завданої моральної шкоди в розмірі, більшому за мінімально встановлений законодавством. Відповідно до ст. 8 Закону України від 21 грудня 2016 року «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 року становить 3\~200,0 гривень. З урахуванням вказаного розмір відшкодування слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Оскільки позивач перебував під судом й слідством протягом 72 місяців, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача становитиме 230\~400,0 гривень. Таким чином, встановивши, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому незаконними діями прокуратури, і що він звернувся за таким відшкодуванням у порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», суд дійшов висновку про те, що завдана позивачу моральна шкода підлягає відшкодуванню на підставі п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України від 1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» за рахунок держави у розмірі 230\~400 гривень. При цьому, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Outcome: partial