Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході розгляду справи, та просив остаточно: визнати незаконним і скасувати наказ директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» [PERSON] від 16.04.2015 №15 про звільнення його з посади директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА»; поновити його на посаді директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» з 16.04.2015; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 113\~757 грн. 11 коп.; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її вплати в розмірі 84\~408 грн. 37 коп.; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» заборгованість згідно звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт в розмірі 66\~871 грн. 33 коп.; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 61\~429 грн. 50 коп.; стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 00 коп. У судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові, на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача позову не визнала у повному обсязі, зазначивши про правомірність звільнення позивача з роботи, відсутність заборгованості по заробітній платі, інших сум, що належать працівнику при звільненні з роботи. Вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, перевіривши їх наявними в справі доказами, судом було встановлено наступне. Позивач є засновником товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА-07» і відповідно до протоколу установчих зборів №1 від 10.07.2007 , наказу №1/1-К від 16.07.2007 та трудового контракту від 16.07.2007 з 10.07.2007 був призначений на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕРРА-07». На підставі протоколу загальних зборів №06/07 цього товариства від 10.06.2014 було змінено учасників товариства та назву товариства на товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» та проведено державну реєстрацію таких змін у реєстраційній службі. Відповідно до наказу №1 від 21.06.2014 позивач приступив до виконання обовязків директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА». Як вбачається з наказу №6 від 17.03.2015 позивач перебував у щорічній відпустці з 18.03.2015 по 21.04.2015, а виконання його обовязків було покладено на комерційного директора [PERSON] 15.04.2015, за особистої участі позивача, відбулися загальні збори учасників товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА». У порядку денному загальних зборів були зазначені, окрім іншого, питання про звільнення з посади директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» та про призначення директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА». На цих зборах більшістю голосів було прийнято рішення про звільнення з посади директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» [PERSON] з 15.04.2015 та про призначення директором товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» [PERSON] з 16.04.2015. Відповідно до наказу №14 від 16.04.2015 [PERSON] приступив до виконання обовязків директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» на підставі вищевказаного рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА». Наказом №15 від 16.04.2015 [PERSON], як директор, звільнив позивача з посади директора товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» з 16.04.2015 на підставі того ж таки рішення загальних зборів товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА». Неправомірність оспорюваного наказу про звільнення позивача з займаної посади суд вбачає в наступному. Відповідно до вимог КЗпП України визначені підстави звільнення найманого працівника з роботи. Такі підстави визначені ст. ст. 36, 38, 39, 40 та 41 цього Кодексу. Враховуючи ту обставину, що позивач хоч і є засновником (учасником) товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» з ним було укладено трудовий контракт, чинність якого в судовому засіданні належними та допустимими доказами не спростована. Рішення загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» від 15.04.2015 не містить підстави звільнення позивача з роботи. Лише в процесі обговорення питання про звільнення позивача з роботи, один із учасників товариства, зазначила про те, що між ТОВ «ГРІН-ТЕРРА» та [PERSON] відсутній трудовий договір, як передбачено пп. 9.1 п. 9 Статуту товариства. Оцінки наявності трудового контракту від 16.07.2007 дано не було. Ні вищевказане рішення власників товариства, ні наказ про звільнення позивача з роботи не містить правової підстави звільнення позивача з роботи. Фактично таке звільнення відбулося з ініціативи власників, бо вони не визнали факту наявності трудового контракту. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника у період перебування працівника у відпустці. Позивач по 21.04.2015 перебував у відпустці, а тому його можливо було звільнити лише з підстав, передбачених контрактом, що визначено п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Окрім того, суд вказує на особливості даного спору, в частині права звільнення директора товариства з обмеженою відповідальністю. Так, відповідно до вимог ГК України, п. 9.1 Статуту ТОВ «ТЕРРА-07» та в подальшому п. 9.1 Статуту ТОВ «ГРІН-ТЕРРА», директор призначається та звільняється з посади Зборами Учасників в порядку і на умовах, визначених трудовим договором (контрактом), що укладається від імені Зборів Учасників Головою Зборів і особою, яка призначається на посаду директора товариства. Тобто, ключовою умовою є рішення загальних зборів товариства. За рішенням загальних зборів позивача було звільнено з роботи не в порядку і не на умовах, визначених трудовим договором (контрактом) від 16.07.2007. Рішенням загальних зборів було визначено дату звільнення: з 15.04.2015 без зазначення правової підстави норми КЗпП України. Оспорюваний позивачем наказ про звільнення містить іншу дату звільнення 16.04.2015, і ця дата встановлена не загальними зборами товариства, а новопризначеним директором [PERSON], якого було призначено на посаду директора відповідно до того ж таки рішення загальних зборів з 16.04.2015. Склалася ситуація, коли фактично 16.04.2015 у ТОВ «ГРІН-ТЕРРА» було два директора, бо наказ про призначення [PERSON] виданий раніше, аніж наказ про звільнення [PERSON] Наказ про звільнення з роботи [PERSON] на підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «ГРІН-ТЕРРА» зобовязаний був видати сам [PERSON] після виходу на роботу з відпустки, або ж в перший його робочий день (22.04.2015) особа, що виконувала його функції комерційний директор [PERSON] Сам по собі наказ є розпорядчим документом, а підставою для його видачі, в даному випадку, є рішення загальних зборів учасників ТОВ «ГРІН-ТЕРРА». За таких умов суд вважає, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм КЗпП України, а тому порушене право підлягає захисту шляхом визнання наказу про звільнення незаконним, його скасування та поновлення позивача на роботі, оскільки строки звернення до суду з позовом, в розрізі змісту ст. 233 КЗпП України, ним не пропущені. Відсутність пропущення строку звернення позивача до суду пояснюється тим, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачу було вручено копію наказу про звільнення. Щодо його трудової книжки встановлено, що позивач в порушення вимог закону, навіть обіймаючи посаду директора, не передав її до підприємства, що підтверджується відсутністю записів про це в Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Пояснення позивача в цій частині суд вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються належними письмовими доказами в справі. Вирішуючи питання про дату поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Оскільки позивача було звільнено фактично з ініціативи власників в період перебування його у відпустці (по 21.04.2015), то його першим робочим днем є 22.04.2015. Саме з цієї дати його слід поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу розраховується за правилами, що викладені у постанові КМУ від 08.02.1995 р. № 100, тобто за два календарні місяці. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня зарплата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. У даному випадку слід брати до уваги заробітну плату позивача за лютий-березень 2015 року. Відповідно до вищевказаної постанови КМУ № 100 середньоденна зарплата визначається діленням зарплати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число робочих днів. Тобто, у даному випадку 12 720,14 грн. (зарплата за лютий-березень 2015 р.) ділиться на 41 робочий день у цих місяцях, що дорівнює 310,25 грн. середньоденного заробітку. Кількість календарних днів вимушеного прогулу на день ухвалення рішення складає 198 днів. Таким чином, сума оплати вимушеного прогулу за весь час затримки відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України та з урахуванням вимог постанови КМУ № 100 складає: 310,25 х 198 = 61 429,50 грн. Вирішуючи позов в частині стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як встановлено судом, звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням трудових прав позивача, що гарантовані йому нормами трудового законодавства (ст.ст. 2, 21 КЗпП України). Втрата роботи з вини роботодавця апріорі завдає працівнику моральних страждань, оскільки неправомірність дій викликає не лише емоції обурення, завдає пригнічення, а й призводить до втрати усталених життєвих звязків і вимагає від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Це може полягати не лише в здійсненні організації судового захисту порушених прав, на що працівник до моменту звільнення навіть не розраховував, а й до невиправданого пошуку ним джерел іншого заробітку чи отримання доходу, пошуку роботи тощо. Заявлена позивачем сума моральної шкоди в розмірі 50\~000 грн. є явно завищеною та не підтверджена належними та допустимими доказами. З врахуванням обставин справи суд вважає, що сума в розмірі 5\~000 грн. буде розумною та справедливою грошовою компенсацією за завдану моральну шкоду. Вимога позивача про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ТЕРРА» на його користь заборгованості по заробітній платі у розмірі 113\~757 грн. 11 коп.; компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її вплати в розмірі 84\~408 грн. 37 коп.; заборгованості згідно звітів про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт в розмірі 66\~871 грн. 33 коп. суд задовольнити не може з таких підстав. Відповідно до вимог ст. ст. 10,11 ЦПК України сторони повинні довести ті обставини на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Умов звільнення сторін від доказування судом не встановлено. Позивачем надані вільні розрахунки заборгованості, а відповідачем надані певні копії первинної бухгалтерської документації, що свідчать про протилежне. Також позивачем надано певні копії бланків звітності, виписок по особовим рахункам, оборотно-сальдові відомості тощо, що були складені в електронній формі, роздруковані на технічному пристрої, та за твердженням представників відповідача свідчать про відсутність будь-якого боргу перед позивачем. На противагу доводам позивача, представники відповідача вказують на розкрадання ним коштів з підприємства, не передачі ним первинної бухгалтерської документації тощо. Вжиті судом заходи по витребуванню доказів від відповідача, в частині майнових вимог, надавали можливість обом сторонам заявити клопотання про призначення певного виду судової експертизи для підтвердження достовірності вимог позивача чи заперечень відповідача. Жодна із сторін не скористалася своїм правом, а тому суд відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України приходить до висновку про недоведеність вимог позивача в цій частині, оскільки для встановлення певного факту чи його відсутності потрібні спеціальні знання, якими суд не володіє і не вправі брати на себе обовязки та права експерта. Також суд вважає за недопустимі докази: довідку ТОВ «ГРІН-ТЕРРА» від 28.07.2015 № 22 про заробітну плату позивача та його посаду в ТОВ «ГРІН-ТЕРРА» станом на 31.05.2015 та наказ директора ТОВ «ГРІН-ТЕРРА» від 16.04.2015 №15/1 про призначення [PERSON] на посаду начальника відділу землевпорядкування з 16.04.2015, оскільки вони не визнані сторонами і вони не в змозі пояснити їх походження. Також суд зауважує, що наявність запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про те, що з 10.04.2015 [PERSON] є керівником ТОВ «ГРІН-ТЕРРА» виходить за межі позовних вимог, а тому надання йому оцінки суд не здійснює. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial