Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення авансу за розпискою посилаючись на те, що передав грошові кошти у розмірі 700 дол. США в рахунок авансу за придбання квартири, від повернення яких відповідачі відмовляються. Тому вимушений звернутися до суду про стягнення зазначених коштів. У судове засідання позивач та представник позивача не з'явилися проте, представник позивача подав до суду заяву у якій підтримав позовні вимоги, просив суд розглядати справу у їх відсутність не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце судового розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку. Суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів, постановивши заочне рішення. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) 14 грудня 2016 року укладено договір про наміри стосовно укладення в майбутньому договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS]. З метою забезпечення виконання зазначеного договору [PERSON] надано аванс [PERSON], [PERSON], [PERSON] у розмірі 700 дол. США, що підтверджується розпискою від 15.11.2016 року, без зазначення строку повернення. Зобов'язання за договором про наміри не виконані. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Крім цього, згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Суд вважає, що волевиявлення відповідача підтверджується власноруч написаною розпискою. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14). Встановлено, що в грошовому зобов'язанні [PERSON], [PERSON], [PERSON] визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2ст. 533 ЦК України. З врахуванням наведених вище аргументів суд рахує, що відповідачами не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про повернення завдатку за розпискою. Зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні тому сума заборгованості за договором позики, що еквівалентний 700 дол. США (курс НБУ 26,94 грн. за долар станом на 28 лютого 2018 року) та становить 18830 грн. підлягає до стягнення з відповідачів рівними частками. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають задоволенню пропорційно до задоволених позовних вимог та підлягають стягненню на користь позивача у розмірі 640 грн.

Outcome: approved