Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року в розмірі 17639,10 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що відповідач звернулася до позивача з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписала заяву від 18 лютого 2010 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 8500,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява від 18 лютого 2010 року разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем договір про надання банківських послуг б/н від 18 лютого 2010 року. Відповідно до п. 1.1.7.11, п. 1.1.7.43 договору б/н від 18 лютого 2010 року, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про розірвання договору, він автоматично лонгується на той же строк; дія договору закінчується в момент закриття останнього рахунку/депозиту відповідача, відкритого в рамках договору б/н від 18 лютого 2010 року або підпадаючи під дію договору, також при закінченні використання послуг банка, передбачених договором. За наявності у клієнта в момент закриття останнього рахунку непогашеної заборгованості перед банком за договором, в тому числі овердрафту, а також заборгованості по сплаті комісії перед банком, дія договору закінчується після повного погашення заборгованості. Згідно умов договору б/н від 18 лютого 2010 року відповідач зобовязалася погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором; слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту; при непогашенні суми кредиту до 25 числа місяця, що слідує за місяцем в якому були здійснені трати за користування кредитом відповідач зобовязалася сплатити проценти, що визначені в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті з розрахунку 365/366 календарних днів на рік; у разі виникнення прострочених зобовязань за кредитом відповідач зобовязалася сплатити проценти в подвійному розмірі від визначених в Тарифах, що діють на дату нарахування; при непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100,00 гривень сплатити пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, а за порушення строків платежів по кожному з грошових зобовязань передбачених договором, більше ніж на 30 днів - сплатити штраф у розмірі 500,00 гривень + 5% від суми позову. Позивач повністю виконав свої зобовязання за договором кредиту б/н від 18 лютого 2010 року та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, відповідач кредит отримала, але свої зобовязання щодо повернення коштів не виконала, в результаті чого, станом на 15 листопада 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 17639,10 гривень, що змусило позивача звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2018 року відкрито провадження по справі. 16 липня 2018 року представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, подав суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та того ж дня ознайомився з ними. Також 20 липня 2018 року відповідач подала суду заяву, в якій просила застосувати загальну позовну давність в три роки до вимог позивача за зобовязаннями, що виникли за банківськими транзакціями в період до 20 листопада 2014 року, а також процентами за користування грошовими коштами за такими транзакціями; застосувати спеціальну позовну давність в один рік до позовних вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), що нараховані у період до 20 листопада 2016 року, посилаючись на те, що позивач заявляє позовні вимоги, починаючи з 2010 року. 30 жовтня 2018 року представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, подав суду заяву про застосування позовної давності, посилаючись на те, що кінцевий термін виконання кредитного зобовязання відповідає строку дії картки (два роки). Автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобовязання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Подальше продовження дії картки є способом виконання зобовязання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] підписала заяву про отримання кредиту в ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 лютого 2010 року, тому строк позовної давності щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а строк позовної давності виконання кредитного зобовязання повинен обчислюватися з дня закінчення дії картки, що видана [PERSON] Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позові, проти застосування позовної давності заперечував посилаючись на те, що договір сторонами не розірваний і не припинений, як передбачено умовами договору, тому продовжує діяти. Відповідач в судовому засіданні позов визнала та не заперечувала, що позивачем їй надавався кредит: у 2010 році вона отримала картку з лімітом 2000,00 гривень і на кредитні кошти придбала телевізор, у 2012 році ліміт збільшено до 8500,00 гривень. Визнала, що має заборгованість по виплаті кредитних коштів, із заявою про розірвання договору до позивача не зверталась, вказала, що отримала у позивача кредитну картку строком дії до березня 2019 року. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав викладених у заяві про застосування строку позовної давності. Будь-яких інших заяв та клопотань сторонами не надано. Суд, заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до заяви [PERSON] від 18 лютого 2010 року, остання надала згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між позивачем та відповідачем кредитний договір. Відповідно до п. 1.1.7.11, п. 1.1.7.43 договору про надання банківських послуг б/н від 18 лютого 2010 року, договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про розірвання договору, він автоматично лонгується на той же строк; дія договору закінчується в момент закриття останнього рахунку/депозиту відповідача, відкритого в рамках договору б /н від 18 лютого 2010 року або підпадаючи під дію договору, також при закінченні використання послуг банка, передбачених договором. Відповідно до умов договору про надання банківських послуг б/н від 18 лютого 2010 року, позивач надав відповідачу кредит у розмірі 8500,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити проценти, сплачуючи щомісячно позивачу мінімально 7% від заборгованості, але не менше 50,00 гривень та не більше залишку заборгованості, а також оплачувати перевитрати платіжного ліміту, комісії на умовах, передбачених договором. В разі не погашення боргових зобовязань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати за користування кредитом відповідач зобовязалася сплатити банку проценти в розмірі, визначеному в «Тарифах банку», що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік. За несвоєчасне погашення заборгованості відповідач зобовязалася сплатити проценти в подвійному розмірі від визначених в Тарифах, що діють на дату нарахування; при непогашенні суми простроченого кредиту на суму від 100,00 гривень сплатити пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, а за порушення строків платежів по кожному з грошових зобовязань передбачених договором, більше ніж на 30 днів - сплатити штраф у розмірі 500,00 гривень + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів і комісій. Позивач повністю виконав свої зобовязання за договором кредиту б/н від 18 лютого 2010 року та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, відповідач кредит отримала, але свої зобовязання щодо повернення грошових коштів не виконала, в результаті чого станом на 15 листопада 2017 року виникла заборгованість у розмірі 17639,10 гривень з яких: - заборгованість за кредитом в розмірі 1488,82 гривень; -заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 9208,91 гривень; -заборгованість за пенею в розмірі 5625,22 гривень; -штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 гривень; -штраф (процентна складова) у розмірі 816,15 гривень, яка підтверджена розрахунком заборгованості за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано суду беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України або, що вказаний договір кредиту було розірвано між сторонами, припинено або визнано недійсним у встановленому законом порядку. Враховуючи, що відповідач не виконала свої зобовязання у строки та на умовах, встановлених кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року, суд вважає що сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку, при цьому стягненню підлягає сума боргу за кредитом, за відсотками за користування кредитом та заборгованість за пенею в загальному розмірі 16322,95 гривень. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року суми штрафів, суд приходить до наступного. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Суд, аналізуючи норми діючого законодавства, що регулюють договірні відносини між сторонами та визначають правові наслідки порушення зобовязання у їх застосуванні до правовідносин, що склалися між позивачем та відповідачем, приходить до висновку, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому відмовляє позивачу у задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача суми штрафу за порушення строків платежів по кожному з грошових зобовязань передбачених договором б/н від 18 лютого 2010 року в загальному розмірі 1316,15 гривень, при цьому також враховує, що за порушення умов вищевказаного кредитного договору суд, стягнув з відповідача суму заборгованості за пенею в розмірі 5625,22 гривень. При цьому, суд звертає увагу відповідача на відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки перебіг позовної давності починається з дня останнього платежу відповідачем суми погашення за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року, а саме 31 серпня 2015 року, позовна заява подана позивачем 12 січня 2018 року, отже загальний строк позовної давності не сплив. Таким чином, суд частково задовольняє вимоги позивача, та стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором б/н від 18 лютого 2010 року в загальному розмірі 16322,95 гривень (16322,95 гривень = 1488,82 гривень (сума заборгованості за кредитом) + 9208,91 гривень (сума заборгованості за відсотками за користування кредитом) + 5625,22 гривень (заборгованість за пенею). Відповідно до платіжного доручення № PROM0ВАJ76 від 30 листопада 2017 року при предявленні позову до суду позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1600,00 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial