Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просив в рахунок виконання основного зобов'язання відповідача щодо оплати заборгованості у розмірі 2 247 904,89 гривень за договором про надання споживчого кредиту звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 16.01.2007 року: квартиру № [ADDRESS], загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., та належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 16.01.2007 року, за реєстровим № 43, шляхом передачі іпотекодержателю АТ «Дельта банк» предмета іпотеки у власність та визнання за ним права власності на предмет іпотеки. В обґрунтування позову посилався на наступне. Між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 16.01.2007 року укладено кредитний договір № 11107726000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 75 000,0 доларів США з оплатою у розрахунку 12,3 % річних на строк з 16.01.2007 до 14.01.2028 рік. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту відповідач за договором іпотеки від 16.01.2007 року передав у іпотеку нерухоме майно: квартиру № [ADDRESS]. На порушення умов кредитного договору позичальник свої зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 2 247 904,89 гривень. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за вказаним кредитом, внаслідок чого до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Враховуючи зазначене, позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами з метою захисту своїх прав та інтересів. Відповідач у судове засідання не з'являлася неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася в установленому законом порядку. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача ухвалив розглянути справу за відсутності відповідача, який не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні вказаного позову необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «УКРСИББАНК» змінено назву на Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК». Щодо обґрунтованості вимоги позивача з точки зору матеріального права. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УКРСИББАНК» та Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. На підставі вказаного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло із досліджуваного кредитного договору та договорів іпотеки у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Таким чином, на переконання суду, банк довів належним чином факт переходу права вимоги за вказаним договором кредиту до цієї організації, ПАТ «Дельта Банк», з огляду на що набув право звернення до суду із вказаним позовом. 16.01.2001 року між АКІБ «УКРСИББАНК», який у подальшому змінив назву па ПАТ «УКРСИББАНК», та [PERSON] укладено кредитний договір № 11107726000, згідно з умовами якого відповідачу надано кредит у розмірі 75 000,0 доларів США з кінцевим терміном повернення 14.01.2028 року та оплатою 12,30 % річних за користування кредитом. За умовами кредитного договору позичальник зобов'язався своєчасно сплачувати на користь банка проценти за користування кредитом за весь строк фактичного користування кредитом, здійснювати погашення заборгованості за кредитом згідно з графіком погашення заборгованості шляхом внесення коштів щомісяця на рахунок, вказаний у договорі, сплачувати щомісяця проценти за користування кредитом на рахунок нарахованих відсотків. Втім, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно з умовами кредитного договору, про що свідчить копія вимоги, наявна в матеріалах справи. При цьому, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки від 16.01.2007 року передав у іпотеку нерухоме майно - квартиру № [ADDRESS], загальною площею 44,0 кв.м., житловою площею 27,4 кв.м., та яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 16.01.2007 року, за реєстровим № 43. Внаслідок порушення виконання зобов'язань за кредитним договором №11107726000 від 16.01.2007 року станом на 20.07.2015 року у боржника утворилась істотна за розміром заборгованість у сумі 2 247 904,89 гривень. Таким чином, оскільки грошове зобов'язання виконано відповідачем не було, він порушив вимоги ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. При цьому, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, на сьогоднішній день право власності на предмет іпотеки - квартиру № [ADDRESS], належить та зареєстроване на ім'я іншої особи - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дєордієвою І.В., реєстровий №4627. Так, відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст. 23 Закону України «Про іпотеку» в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. За правилом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Тотожні за змістом положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Втім, як вбачається з наведеної інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно будь-які записи щодо державної реєстрації іпотеки щодо квартири, права на яку просить визнати позивач в цьому провадженні, відсутні. Таким чином, відсутність державної реєстрації іпотеки у відповідному реєстрі не створює жодних наслідків ані для попереднього власника квартири - [PERSON], ані для нового власника - [PERSON], до якої банк мав би право заявити вимоги на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки в момент переходу права власності до нового власника вказана квартира не була зареєстрована у відповідному Державному реєстрі в якості предмета іпотеки внаслідок відсутності відповідних записів у цьому реєстрі іпотек. Під час ухвалення цього рішення суд зобов'язаний взяти до уваги правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 02 вересня 2015 року по справі № 6-639цс15, 16 вересня 2015 року по справах №№ 6-1193цс15, 6-495цс15, згідно із якими істотне значення для вирішення цієї справи є саме встановлення факту наявності державної реєстрації іпотеки у реєстрі іпотек. Таким чином, враховуючи, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку», взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки, суд вважає позовні вимоги неналежним чином обґрунтованими та такими, у задоволенні яких необхідно відмовити. Щодо належного кола відповідачів. Як з'ясовано судом за результатами розгляду, право власності на квартиру, права на яку як на предмет іпотеки просить визнати організація позивача, зареєстроване на ім'я іншої особи. Згідно з частиною 1 статті 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За правилом частини 1 статті 33 ЦПК України суд вправі залучити до участі у розгляді справи особу в якості співвідповідача на за власної ініціативи, а виключно за клопотання позивача. Втім, в цьому провадженні представник позивача просив розглянути цю справу за своєї відсутності на підставі наявних у справі документів, що позбавило суд можливості за власної ініціативи залучити до участі у розгляді цієї справи співвідповідача. Особа, якій належить майно, право на яке складає предмет спору, за своїм процесуальним статусом має бути стороною в такому цивільному процесі. Наведені обставини є самостійними підставами для відмови в задоволенні такого позову, оскільки позивачем ці вимоги заявлено не до належного кола відповідачів. Остання обставини не позбавляє права позивача звернутися до суду, обравши в якості відповідної сторони належне та повне коло відповідачів. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Резюмуючи, суд має врахувати, що позивачем відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не доведено обставин, на які він посилається в якості обґрунтування позову, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі, а також іншим способом, встановленим договором або законом.

Outcome: dismissed