Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого вказав, що 13.09.2007 року між позивачем та [PERSON] укладений кредитний договір, відповідно до якого останньому надані кредитні кошти у розмірі 89 700,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] 13.09.2007 року укладений договір іпотеки, згідно умов якого останнім була передана в іпотеку банку квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. [PERSON] належним чином зобов'язання за кредитним договором не виконувались, у зв'язку з чим банком було розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири в судовому порядку. 09.03.2011 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог банку. 17.04.2013 року позивачем на адресу відповідачів направлено вимогу про виселення в добровільному порядку протягом місяця, однак дана вимога виконана не була, що позбавляє позивача реалізувати предмет іпотеки, у зв'язку з чим просить суд примусово виселити та зняти з реєстраційного обліку відповідачів з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачі у судові засідання не з'являлися, повістки про виклик у судове засідання направлялися на їх адресу своєчасно, однак вони були повернуті до суду з відміткою про закінчення зберігання на поштовому відділенні. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності та прийняти рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дітей. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Як було встановлено, 13.09.2007 року між позивачем та [PERSON] укладений кредитний договір, відповідно до якого останньому надані кредитні кошти у розмірі 89 700,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між позивачем та [PERSON] 13.09.2007 року укладено договір іпотеки, відповідно до якого останнім передано в іпотеку банку квартиру, що знаходить за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Також, 13.09.2007 року [PERSON] подано приватному нотаріусу, який посвідчував договір іпотеки, заяву, в якій вказав, що у зареєстрованому шлюбі не перебуває та на момент передачі в іпотеку квартири, а також в майбутньому право користування та власності у малолітніх та неповнолітніх дітей відсутнє та не буде порушено (а.с. 15). Крім того, 13.09.2007 року [PERSON] та [PERSON] були підписана згода на виселення, відповідно до якої, у разі звернення банком стягнення на квартиру вони зобов'язуються на протязі 31 календарного дня з моменту отримання відповідної вимоги банку звільнити та виписати свою реєстрацію з вказаної квартири (а.с. 16-17). [PERSON] свої зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим 09.03.2011 року приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на вищезазначену квартиру для задоволення вимог банку (а.с. 12). 29.03.2013 року банком на адресу відповідачів направлена вимога в якій було вказано про забезпечення протягом 30 календарних днів звільнення квартири, що є предметом іпотеки та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 18), яка відповідно до поштових повідомлень отримана відповідачами 09.04.2013 року (а.с. 19). Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 614 ЦК України, на особу покладається обов'язок вжити всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання взятого на себе зобов'язання Неналежне ставлення до виконання цього обов'язку свідчить про вину особи, яка є безумовною підставою для накладення відповідальності за порушення зобов'язання. Так, ст. 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Крім того, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки передбачено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2, 3 статті 40 зазначеного Закону встановлено, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.43 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Також судом було встановлено, що на даний час в квартирі, що є предметом іпотеки зареєстрована неповнолітня дитини [PERSON], [INFO] (а.с. 14). Згідно з ч.3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір найму (оренди) був укладений до моменту укладення іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою іпотекодержателя. На момент укладення договору іпотеки у зазначеній квартирі були зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 13). Відповідно до п. 1.7.4. Договору іпотеки [PERSON] Насиб-огли не мав права реєструвати без письмового погодження з Позивачем третіх осіб на житловій площі, що входить до складу Предмета іпотеки. Проте, у супереч цього зобов'язання зареєстрував у спірній квартирі неповнолітню [PERSON], [INFO]. [PERSON] своєю заявою від 13.09.2007 року підтвердив, що на момент передачі квартири право користування та власності у малолітніх та неповнолітніх дітей відсутнє. Тим самим, підтвердив, внаслідок укладання договору іпотеки вказаного нерухомого майна не буде порушено прав та законних інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей. Усю відповідальність за цю заяву поклав на себе (а.с. 15). Таким чином, усі особи, які були зареєстровані після укладення Договору іпотеки, відповідно до ст. 109 ЖК УРСР та ст. 40 Закону України «Про іпотеку» підлягають виселенню. Згідно з п. 3.2.7. Договору іпотеки після прийняття Банком рішення про звернення стягнення на Предмет іпотеки, [PERSON] зобов'язаний на письмову вимогу Банку добровільно звільнити приміщення та максимально сприяти звільненню Предмета іпотеки всіма іншими мешканцями. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до вимог договору та вимог закону, але відповідачами не виконанні, у зв'язку з чим, проаналізувавши у сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, і підлягають задоволенню в частині виселення з квартири, що є предметом іпотеки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Разом з тим, позовні вимоги щодо зняття відповідачів з реєстрації задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Згідно із абз. 2 ст. 7 З.У. «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналіз З.У. «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання в Україні», дає підстави вважати, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду, що набрало законної сили, а не судом. Тому зняття з реєстрації місця проживання відповідачів не належить до компетенції суду. Крім того, орган реєстрації не було залучено до участі у справі у якості відповідача, а у судовому засіданні представник позивача не надав суду докази, що відповідний орган реєстрації відмовив позивачу у задоволені його заяви про зняття з реєстрації відповідачів. Судові витрати розподіляються судом відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з чим, суд покладає на відповідачів обов'язок відшкодувати позивачеві всі понесені та документально підтверджені судові витрати. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial