Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності від 02.12.1988. Відповідач-1 [PERSON] є племінницею позивача, а відповідач-2 [PERSON] чоловіком сестри позивача; відповідачі зареєстровані у належному позивачу на праві власності домоволодінні. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, з моменту реєстрації, тобто більше 20 років, відповідачі не проживають у належному їй домоволодінні; на теперішній час позивачу невідоме їхнє місце перебування, а тому вирішити питання зняття з реєстраційного обліку в позасудовому порядку не уявляється можливим; відповідачі не сплачують комунальні платежі за місцем реєстрації свого місця проживання, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей в домоволодінні немає, і взагалі будинком вони не цікавляться, а комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, які позивач змушена сплачувати самостійно. Перешкод в користуванні жилим приміщенням з боку позивача відповідачам не чиниться, вони добровільно визначили собі інше місце проживання. Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримала повністю, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях; в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право приватної власності від 02.12.1988 р., виданого на підставі рішення виконкому АНД районної Ради народних депутатів №50/30 від 15.01.1988 р.; право власності зареєстровано в в ДМБТІ 02.12.1988 в реєстрову книгу за № 507 за реєстровим №15 (а.с.8). Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: [ADDRESS] : відповідача-1 [PERSON] з 31.05.1994 р. та відповідача-2 [PERSON] з 09.02.1999 р., що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с. 20,19), втім, за зазначеною адресою відповідачі не мешкають більше року. Зазначений висновок суд робить на підставі актів, підтверджених головою квартального комітету №3 [PERSON] 28.05.2020 р. та 09.06.2020 р. виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради (а.с. 14,15), а також показань свідків [PERSON] , та [PERSON] . Свідки дали майже аналогічні пояснення та свідчили, що вони довгий час є сусідами позивача, та добре обізнані щодо її сімейного стану, що в належному позивачу житловому будинку мешкає лише позивач, відповідачі ніколи однією сім`єю із позивачем не мешкали. Іноді відповідачі приїжджали до позивача, це було давно, втім, мешкали вони окремо. Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 28.10.2020 р. задоволено клопотання позивача про допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідачі не проживають в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності з 2011 року). Таким чином, вочевидь, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, та вочевидь наявність волевиявлення відповідачів на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником житла, в якому зареєстровано місце проживання відповідачів. Відповідачі не пов`язані спільним побутом із позивачем, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч. 4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідачів, тому для суду наявні підстави для задоволення позову повністю. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved