Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, та просить суд постановити рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні [PERSON] права користування та розпорядження своїм майном, а саме: квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом зняття громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку за вищезазначеною адресою, та стягнути розмір судового збору у сумі 640,00 грн. Позивач у позові зазначає, що він за договором купівлі-продажу придбав двокімнатну квартиру у [PERSON], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі були зареєстровані родичі [PERSON], а саме: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В п. 5.3 даного договору купівлі-продажу від 03.02.2017 р. зазначається, що продавець зобов'язується звільнити квартиру для безперешкодного користування нею Покупцем в термін до 03.02.2017 р. Відповідачі повинні були знятися з реєстраційного обліку в термін до 03.02.2017 р. Після нотаріального оформлення договору купівлі-продажу та отримання 03.02.2017 р. витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, які є чинним на даний час, право власності на квартиру перейшло до позивача. Позивачем був складений акт про обстеження квартири [ADDRESS], яким зазначено, що а ні відповідачі, а ні третя особа не проживають в даній квартирі. Після укладення договору купівлі-продажу квартири та добровільного виїзду відповідачів з неї пройшло вже майже місяць, але відповідачі досі не знялися з реєстраційного обліку в квартирі позивача, при цьому позивач змушений платити значну суму комунальних послуг за зареєстрованих в його квартирі позивачів, у зв'язку з чим звернувся до суду з даним позовом (а.с. 2-6, 24-26). У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, пояснивши, що позовні вимоги обумовлені проблемою із сплатою надмірних комунальних послуг, тому позивач змушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Відповідачі належним чином повідомлись про дату за адресою місця реєстрації. Крім того, відповідачі були повідомленні через засоби масової інформації шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» № 106 (5975) від 10.06.2017 року (а.с.44). Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином (а.с.41). Представник третьої особи Святошинського районного відділу Державної міграційної служби України у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином(а.с.42). Представник третьої особи Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином(а.с.41). Вирішуючи питання про проведення розгляду справи в заочному порядку, суд вважає за необхідне зазначити, що інститут заочного провадження призначений впливати на відповідачів, які не вчиняють дій щодо участі у розгляді справи. Верховний Суд також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] у [PERSON], що підтверджується Договором купівлі-продажу від 03 лютого 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Латанюк І.А. (а.с.7-8), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10). В квартирі [ADDRESS] прописані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою Комунального концерну «Центр комунального сервісу» № 02/08-02-86 від 15.02.2017 року (а.с.13). Відповідно до Актів обстеження квартири [ADDRESS], підписані [PERSON] (представник покупця (власника)), [PERSON] (власник), [PERSON] (представник продавця), від 02.02.2017 року та 03.02.2017 року, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в даній квартирі не проживають (а.с. 11,12). В частині 1 ст.316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до частини 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до частини 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За змістом частини 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Частина 2 ст.405 ЦК України вказує про те, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У разі порушення цих прав, статтями 3, 4 ЦПК України передбачено право на судовий захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року (ст. 11), з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Згідно з вимогами ст. 8 ЦПК України суд вирішуючи справу діяв відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, з яких вбачається, що право на житло є невідчужуваним та непорушним правом особи, тому воно гарантується і не може бути скасовано. Відсутність відповідачів за місцем реєстрації підтверджується доказами, наданими позивачем. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховучи, що відповідно до відповіді з відділу з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб від 31.03.2017 року №275/26 [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] не зареєстрована, була знята з реєстрації по смерті 08.10.2014 року, в цій частині позов задоволенню не підлягає (а.с.28). Позивачем надано докази, понесених витрат на публікацію в пресі оголошення про виклик відповідача до суду в газеті «Урядовий кур'єр» в розмірі 1890,00 гривень, які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача (а.с.46). Відповідно до ст.88 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 2560,00 грн (а.с.1,22). На підставі викладеного,

Outcome: partial