Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду був уточнений, в якому просив визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 11.10.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним та поділити майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Позивач свої вимоги мотивує тим, що він та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.10.1990 року по 23.05.2012 року. У шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Під час перебування у шлюбі сторонами придбано майно, а саме квартира [ADDRESS] , гараж, бокс цегляний № 66 , розташований на території АГК «Автомобіліст», за адресою: [ADDRESS]. Крім того, у спільному користуванні подружжя знаходиться автомобіль Mazda 626, 1990 року випуску, який зареєстрований на ім`я [PERSON] , проте право власності на автомобіль за час шлюбу подружжя не зареєстрували. У жовтні 2012 року між ним та відповідачем [PERSON] досягнуто домовленість, яка викладена у мировій угоді від 07.10.2012 року про поділ майна. Відповідно до укладеної угоди позивач отримує від [PERSON] вартість автомобіля, вартість гаражу та 5000,0 доларів США за 1/3 частини квартири. 11.10.2012 року на виконання умов мирової угоди позивач та відповідач [PERSON] уклав договір дарування, за умовами якого позивач подарував відповідачу квартиру [ADDRESS] . Одразу після укладення договору дарування квартири, відповідач [PERSON] передала позивачу 5000,0 доларів США, більше грошей йому повернуто не було. Позивач зазначає, що під час укладання договору дарування квартири у нього не було волевиявлення на безоплатну передачу квартири у власність відповідача. Тому позивач просить визнати недійсним вказаний договір дарування квартири, поновити державну реєстрацію права власності на квартиру за позивачем та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку поділу майна подружжя. Ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 11.04.2017 року заборонено відчуження квартири [ADDRESS] . Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити позов. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні просили в задоволенні позову відмовити, зазначили, що мирова угода, на яку посилається позивач, є нікчемним документом та не має юридичної сили, просили застосувати строк позовної давності. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки оспорюваний договір є реальним, а вказаний подарунок був зроблений позивачем відповідачу, так як він є його сином, зазначили, що мирова угода, на яку посилається позивач, є нікчемним документом та не має юридичної сили, просили застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 13.10.1990 року перебували у шлюбі, рішенням Московського районного суду м.Харкова від 23.05.2012 року шлюб між сторонами розірваний. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . В період шлюбу, а саме 29.10.2004 року сторонами придбано квартиру [ADDRESS] , 21.02.2013 гараж, бокс цегляний № 66 , розташований на території АГК «Автомобіліст», за адресою: [ADDRESS]. 07.10.2012 року сторони уклали мирову угоду, за умовами якої позивач зобов`язується подарувати відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] . В свою чергу, позивач отримує від [PERSON] вартість автомобіля, вартість гаражу та 5000,0 доларів США за 1/3 частини квартири. 11.10.2012 року сторони уклали договір дарування, за умовами якого позивач подарував відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Так, позивач послався на ст. 229 ЦК України, як на підставу задоволення вимог позову. Згідно з даною нормою закону, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Позивач вказував, що підписуючи спірний договір, вважав, що в подальшому відповідач [PERSON] виконає умови мирової угоди досягнутої між ними, і така домовленість відповідала його інтересам. Дійсно, з огляду на матеріали справи, пояснення сторін, та покази свідків, [PERSON] та [PERSON] , дійсно домовилися подарувати квартиру сину [PERSON] , в свою чергу, [PERSON] , пообіцяла сплатити позивачу певну суму коштів за спільно нажите майно. Разом з цим, мирова угода, на яку посилається позивач по своїй суті є договором про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, який підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, тому взяти його за основу домовленостей між сторонами суд не може. Законом не передбачено укладання мирової угоди поза судовим розглядом. Напроти, з огляду на спірний договір, вбачається, що він укладений від імені дарувальників та обдарованого, дієздатність дарувальника перевірено, дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, сторони розуміють , що за своєю природою договір дарування є безоплатним та не носить характеру фіктивного або удаваного. Свідки [PERSON] та [PERSON] в суді, кожна окремо, показали, що про обставини, що передували укладенню спірного договору їм не відомо, знають, що сторони після розірвання шлюбу подарували квартиру сину. Свідки [PERSON] та [PERSON] в суді, кожен окремо, показали, що про укладення спірного договору їм невідомо. Інших доказів, що вказували б на помилку позивача щодо природи спірного договору, суду не надано. Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Підстав вважати спірний договір неукладеним не має, оскільки договір сторонами виконано. Разом з тим, вирішуючи спір, суд виходить з того, що ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач не довів суду тієї обставини, що спірний договір дарування квартири є недійсним. Інших доводів і доказів в їх обґрунтування позов не містить. Підсумовуючи викладене, суд знаходить позов необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню. Вимога про поділ майна подружжя є похідною від вимоги про визнання договору недійсним. Оскільки за вказаними вище обставинами суд відмовляє у визнанні договору недійсним, слід відмовити і в задоволенні похідної вимоги про поділ майна подружжя. В зв`язку з відмовою в позові в повному обсязі, підстав для застосування строків позовної давності не вбачається. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі, або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: dismissed