Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши який (т.4 а.с. 88-95), просить визнати його власником ? частини житлового будинку [ADDRESS], з [INFO], тобто з моменту смерті батька - [PERSON]; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 48 від 18 травня 2001 року в частині видачі свідоцтва про право власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім»я [PERSON]; визнати незаконною відмову Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області у видачі йому свідоцтва про право власності на ? частину вказаного житлового будинку; зобов»язати Біляївську районну державну нотаріальну контору Одеської області видати йому свідоцтво про право власності на ? частину вказаного житлового будинку; визнати недійсним свідоцтво про право власності № 74 від 21 травня 2001 року на житловий будинок по [ADDRESS] на ім»я [PERSON]; визнати недійсним заповіт [PERSON], складений та посвідчений секретарем Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області 20 листопада 1986 року та зареєстрований за № 89; визнати, що ним не пропущено встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду з позовом; стягнути з відповідачів солідарно на його користь судові витрати, а також визнати його представника [PERSON] особою, яка надає правову допомогу. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер його батько [PERSON], якому на праві приватної власності належав житловий будинок по [ADDRESS]. На момент його смерті разом з ним у будинку проживав він, [PERSON] та його матір [PERSON] Так як вони з матір»ю на момент смерті батька проживали разом з ним, вони вважаються такими, що прийняли спадщину. Той факт, що він став власником ? частини спірного будинку, підтверджується ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року. У лютому 2013 року він дізнався, що згідно рішення виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 48 від 18 травня 2001 року та свідоцтва № 74 від 21 травня 2001 року власником житлового будинку по [ADDRESS] є [PERSON], тоді як ім»я його матері - [PERSON]. Вважає, що ні його мати, ні будь-яка інша особа не може бути одноосібною власницею спірного будинку, оскільки вони разом з матір»ю прийняли спадщину після смерті батька. Крім того, вказує на те, що 20 листопада 1986 року секретарем виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області посвідчено заповіт [PERSON], яким вона заповідала своїй дочці житловий будинок по [ADDRESS]. Однак [PERSON] не могла розпорядитися вказаним будинком, оскільки з 14 березня 1969 року ? його частина належить йому на праві приватної власності. Він звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у зв»язку з пропущенням встановленого законом строку на прийняття спадщини. Крім того, вважає, що строк на звернення до суду з позовом ним не пропущений, оскільки про існування оскаржуваного рішення виконавчого комітету Усатівської сільської ради йому стало відомо лише у 2013 році. Вважає, що його права порушені, у зв»язку з чим звернувся до суду з позовом. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позову наполягав і пояснив, що на час відкриття спадщини після смерті батька позивач був зареєстрований і проживав у спірному житловому будинку, а тому є таким, що прийняв спадщину. Про те, що на ім»я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності, йому стало відомо лише у 2013 році, при апеляційному оскарженні рішення суду про втрату ним права проживання у будинку. Також зазначає, що свідоцтво про право власності видане на ім»я [PERSON], яка не являється матір»ю позивача, а матір позивача - [PERSON]. Представник відповідача [PERSON], який також представляє інтереси третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] - [PERSON]. у судовому засіданні позовну заяву не визнав і пояснив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення його прав йому стало відомо ще у 1980 році при здійснені прописки, так як необхідно було надати заяву встановленого зразка зі згодою власника, а саме [PERSON] Представник Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області до судового засідання не з»явився, але від нього надійшла заява, в якій він просив справу розглянути у його відсутність, також надіслав до суду заперечення, в якому просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченні (т.1 а.с. 146-149). Представник Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області до судового засідання не з»явився, хоча був повідомлений належним чином, повідомлення про причини неявки від нього не надходило. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] помер [PERSON] - батько позивача, про що свідчить актовий запис смерть (т.1 а.с. 52), після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований по [ADDRESS], про що свідчить запис в погосподарській книзі (т.1 а.с. 54-56). Спадщина після смерті [PERSON] відкрилася у 1969 році, а тому правовідносини сторін урегульовані ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Ст. 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. П. 183 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальними конторами УРСР (яка діяла на час виниклих правовідносин) доказом фактичного вступу спадкоємця в управління спадковим майном може бути довідка про це місцевих органів влади, ухвала суду або відмітка в паспорті про постійне проживання в спадковому будинку. [PERSON] зареєстрований у житловому будинку по [ADDRESS] з 10 грудня 1968 року, про що свідчить копія його паспорта (т.1 а.с. 11). До того ж, згідно довідки Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 2018 від 15 жовтня 2001 року [PERSON] проживає і прописаний у житловому будинку по [ADDRESS] (т.1 а.с. 12). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 вересня 2015 року встановлено, що [PERSON] є таким, що прийняв спадщину, оскільки фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, а тому відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України ця обставина є такою, що не підлягає доказуванню. Відповідно до довідки Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 1754 від 23.12.2013 року у житловому будинку по [ADDRESS] у період 1967-1969 р.р. зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (т.1 а.с. 54-56), що підтверджується також даними по господарської книги за 1967-1969 р.р. Згідно довідки Усатівської сільської ради № 2018 від 15.10.2001 року [PERSON] з 1968 року зареєстрований і проживає в [ADDRESS] (т.4 а.с. 50). З заявою про відмову від спадщини після смерті батька позивач не звертався. Окрім позивача, фактично прийняла спадщину після смерті [PERSON] і його дружина - [PERSON], яка на момент відкриття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] була зареєстрована і проживала у спірному будинку, а тому виходячи з положень ст. 548 ЦК УРСР, житловий будинок по [ADDRESS], з часу відкриття спадщини [INFO], належить [PERSON] та [PERSON] Представник третьої особи - [PERSON] - [PERSON]. у запереченні на позов вказав, що позивачем не надано жодного правовстановлюючого документу на ім»я [PERSON] Але суд не приймає до уваги вказані доводи, виходячи з наступного. Відповідно до Вказівок по веденню по господарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору було покладено саме на сільські ради. Належність правовстановлюючих документів встановлюється відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу у порядку спадкування права власності на об»єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Виходячи з наведеного, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] не набув право власності на вказаний житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючого документу на його ім»я. Позивач звернувся до Біляївської районної державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину після смерті батька [PERSON], але йому було відмовлено і рекомендовано звернутися до суду, оскільки пропущений встановлений законом строк на прийняття спадщини (т.1 а.с. 129). Також судом встановлено, що 01 грудня 2000 року померла [PERSON] - мати позивача та дружина [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть (т.4 а.с. 40), після смерті якої відкрилася спадщина на ? частину житлового будинку по [ADDRESS], яку вона фактично прийняла після смерті чоловіка [PERSON], але не оформила своїх спадкових прав. 20 листопада 1986 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого заповіла [PERSON] все своє майно (т.4 а.с. 48), відповідно до ст. 534 ЦК УРСР [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 545 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] належала ? частина спірного будинку, то вона могла розпорядитися лише належною їй ? частиною житлового будинку, а тому недійсним підлягає заповіт лише в частині заповідання [PERSON] всього житлового будинку. Рішенням виконавчого комітету Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області від 18 травня 2001 року, на підставі заяви [PERSON] (т.1 а.с. 85), було вирішено видати свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS], на ім»я [PERSON], тобто після її смерті (т.1 а.с. 83-84). 21 травня 2001 року на ім»я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10). 06 червня 2001 року на ім»я [PERSON] державним нотаріусом Біляївської районної державної нотаріальної контори було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок після смерті матері [PERSON] (т.1 а.с. 55). Від представника відповідача [PERSON] і третьої особи [PERSON] - [PERSON] надійшла заява, в якій він вказує на пропуск позивачем строку позовної давності, у зв»язку з чим просить відмовити у задоволенні позову (т.1 а.с. 141-142). Представник позивача вказує на ту обставину, що позивачеві про порушення його прав стало відомо у 2013 році, а тому він вважає, що строк позовної давності не пропущено. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Ст. 76 ЦК УРСР передбачалось, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. П.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 р.) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред»явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Ст. 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено, що про існування свідоцтва про право власності на ім»я [PERSON] на спірний житловий будинок позивачеві стало відомо у жовтні 2013 року при знятті з реєстрації на виконання рішення суду, внаслідок чого він оскаржив рішення Біляївського районного суду Одеської області від 09 вересня 2002 року по цивільній справі № 2-1047/2002 в апеляційному порядку (т.1 а.с. 164-165). Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що позивачеві було відомо про ту обставину, що на ім»я [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на спірний будинок у 2001 році, нічим не підтверджені, а тому суд не приймає їх до уваги. Виходячи з наведеного суд вважає, що строк позовної давності позивачем не пропущено. Також судом встановлено, що відповідно до договору дарування [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок по [ADDRESS], згідно договору дарування, але право власності [PERSON] не зареєстрував у встановленому законом порядку, про що свідчить інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно (т.1 а.с. 184). Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання недійсними рішення виконкому Усатівської сільської ради № 48 від 18 травня 2001 року, свідоцтва про право власності на ім»я [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки вони обґрунтовані і знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Крім того, суд вважає також за можливе визнати за позивачем право власності на ? частину спірного будинку, а не вважати його власником ? частини будинку, як зазначено в позовній заяві. Також підлягає визнанню недійсним заповіт, але в частині заповідання [PERSON] спірного житлового будинку та слід вважати, що відповідно до заповіту [PERSON] заповіла [PERSON] ? частину вказаного житлового будинку. В частині визнання незаконною відмови Біляївської районної державної нотаріальної контори у видачі позивачеві свідоцтва про право власності на ? частину спірного будинку та зобов»язання державного нотаріуса Біляївської районної державної нотаріальної контори видати позивачеві свідоцтво про право власності на ? частину вказаного житлового будинку позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки, по-перше, у нотаріуса були відсутні підстави для видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документу на ім»я [PERSON], а видача свідоцтва про право власності у порядку спадкування не є нотаріальною дією, по-друге, судом задоволено вимогу про визнання за позивачем права власності на ? частину будинку, що виключає задоволення вимоги про зобов»язання видати свідоцтво про право власності. Відповідно до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем в галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з долучених до матеріалів справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається за ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» особа, яка надає правову допомогу, не є особою, яка бере участь у справі і належить до інших учасників цивільного процесу, тому вона не може замінювати в процесі особу, якій надає правову допомогу та бути її представником і в ході розгляду справи має лише ті права, які зазначені в частині другій ст. 56 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що оскільки [PERSON] брала участь у справі як представник позивача, що виключає можливість визнання її особою, яка надає правову допомогу, позовні вимоги в частині визнання [PERSON] особою, яка надає правову допомогу, задоволенню не підлягають.

Outcome: partial