Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що на підставі рішення 37 сесії 6 скликання Сафонівської сільської ради Путивльського району від 29.01.2015 між ним та Сафонівською сільською радою Путивльського району 26.02.2015 був укладений договір оренди земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] площею 0,1624 га., кадастровий номер [NUMBER]. Після укладення вказаного договору він дізнався про розмір орендної плати за користування земельною ділянкою та строк дії договору, які вони з відповідачем не обговорювали, тому в липні 2015 року він звернувся до Сафонівської сільської ради з проханням розірвати вказаний договір оренди, після чого рішенням 40 сесії 6 скликання Сафонівської сільської ради Путивльського району від 18.08.2015 року надано згоду на припинення дії договору оренди, шляхом його розірвання і сплати заборгованості по орендній платі за земельну ділянку. Укладаючи договір оренди земельної ділянки, посадові особі Сафонівської сільської ради Путивльського району не повідомили йому про те, що існує рішення сесії 1993 року, яким йому вже було передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд. В послідуючому він знайшов рішення 19 сесії 21 скликання Сафонівської сільської ради від 27.12.1993 року, яким йому було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,06 га., призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд, у зв'язку з чим вважає, що розірвання договору оренди землі є непотрібним, оскільки передана йому в оренду земельна ділянка є його власністю та просить суд визнати недійсним вказаний вище договір оренди земельної ділянки від 26.02.2015 року, укладений між ним та Сафонівською сільською радою Путивльського району, оскільки він суперечить вимогам чинного законодавства, іншим шляхом, ніж через суд захистити своє право не може. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача, голова Сафонівської сільської ради Путивльського району Сумської області позов визнав. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України, в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зі змісту ст. 215 ЦК України вбачається, що суперечність правочину вимогам законодавства є однією з підстав визнання його недійсним. Судом встановлено, що дійсно [PERSON], позивач по справі, має у власності житловий будинок [ADDRESS] який був зареєстрований за ним в погосподарській книзі Сафонівської сільської ради Путивльського району, а 10.03.2015 року він ще й отримав свідоцтво про право власності на нього, серії [NUMBER] (а.с.12). Ці обставини не заперечуються і сторонами. Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» (далі - Декрет), що діяв на час передачі у власність земельної ділянки позивачу, надано повноваження сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним Кодексом України. Відповідно до ст. 22 ЗК Української РСР від 1990 року, який діяв на час передачі земельної ділянки у власність позивачу, прав власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Статтею 23 ЗК Української РСР від 1990 року передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Декретом Кабінету Міністрів України N 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 року дію статей 22, 23 ЗК Української РСР від 1990 року щодо оформлення документів, що посвідчують право на земельну ділянку зупинено. Відповідно до п. 3 Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Як повідомив голова Сафонівської сільської ради право власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд було посвідчено Сафонівською сільською радою Путивльського району, про що зроблено запис у Книзі реєстрації громадян, яким безоплатно передані земельні ділянки на праві приватної власності. На підставі вказаних нормативних актів рішенням19 сесії 21 скликання Сафонівської сільської ради Путивльського району від 27.12.1993, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а. с. 5). Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, на підставі рішення 19 сесії 21 скликання Сафонівської сільської ради Путивльського району від 27.12.1993 і занесення запису у Книгу реєстрації громадян, яким безоплатно передані земельні ділянки на праві приватної власності, [PERSON] став власником вказаної вище земельної ділянки. 26 лютого 2016 року між Сафонівською сільською радою Путивльського району Сумської області в особі сільського голови Полозенко О.В. та [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с.9). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 Закону України «Про оренду землі» орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, незважаючи на те, що Сафонівська сільська рада Путивльського району вже безоплатно передала у власність [PERSON] земельну ділянку, в той же час, в лютому 2016 року укладає з ним договір оренди вказаної земельної ділянки, власником якої він вже є, що явно суперечить вимогам законодавства, а саме Закону України «Про оренду землі» та Цивільному кодексу України. Оскільки Сафонівська сільська рада Путивльського району в порушення вимог законодавства уклала договір оренди з власником землі, то дійсно такий правочин необхідно визнати недійсним. Згідно з рішенням 40 сесії 6 скликання Сафонівської сільської ради Путивльського району від 18.08.2015, сільською радою надано дозвіл на припинення дії договору оренди земельної ділянки від 26.02.2015 року, шляхом його розірвання, а також доручено сільському голові укласти та підписати додаткову угоду про розірвання вказаного договору, реєстрацію якої здійснити після оплати [PERSON] заборгованості по оплаті за земельну ділянку (а.с.18) Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки укладений договір оренди земельної ділянки відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є недійсним, тому такий правочин не може бути розірваний, оскільки розірвання правочину і визнання його недійсним є взаємовиключними вимогами, що також узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». На підставі викладеного

Outcome: approved