Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, стягнути з нього 15000,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Вказує, що на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 01.06.2015 року, в якій визначено строк повернення коштів до 01.09.2015 року. Позивач зазначає, що в строк визначений в розписці і на дату подання позову відповідач кошти не повернув, а тому просить суд позов задовольнити. 25.12.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 22.02.2016 року представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, однак до суду надіслав письмові заперечення проти позову. Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог відповідач вказував на ту обставину, що він дійсно уклав з позивачем договір позики від 01.06.2015 року, та на підтвердження отримання від позивача коштів в розмірі 15000,00 грн. надав розписку. Однак, як стверджує відповідач несвоєчасне повернення коштів зумовлено тим, що йому не відомий банківський рахунок позивача, а тому не з його вини відсутня можливість повернути кошти. Крім того, зазначив, що завчасно при особистій зустрічі повідомив позивача про те, що його грошові кошти за рахунок яких він би мав змогу повернути позивачу позичені гроші, розміщенні на депозитному рахунку, строк дії договору на підставі якого і були розміщенні грошові кошти, ще не закінчився, а тому повернення позичених коштів буде здійснено, вже після того, як строк на який було розміщено кошти скінчиться. Також, відповідач просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 01.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с. 4-5). На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 01.06.2015 року, в якій визначено строк повернення коштів до 01.09.2015 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 6), вказані обставини підтвердили сторони по справі. Таким чином, виходячи з вище встановленого суд вважає, що позивач свої зобов'язання за договором позики у повному обсязі виконав та надав відповідачу позику в розмірі 15000,00 грн. Позивач вказує, що в порушення умов договору відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання по поверненню суми позики не виконав, в зв'язку з чим у нього виникло прострочене зобов'язання. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд зазначає, що зазначений вище договір підписаний в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнаний недійсним. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не тільки не спростований, а й визнано, тому позовні вимоги щодо стягнення суми позики в розмірі 15000,00 грн. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом критично оцінюється посилання відповідача, що несвоєчасне повернення суми отриманої позики відбулось не з його вини, а по суті з вини позивача так-як ним не повідомлено банківський рахунок для перерахування коштів, з огляду на наступне. З аналізу договору позики судом встановлено, що умови договору не містять порядку повернення коштів саме на банківській рахунок позивача, а тому відсутність інформації у відповідача про наявність такого рахунку у позивача, та не повідомлення останнім такої інформації, не є підставою для не повернення отриманих коштів в строк визначений у розписці, тобто до 01.09.2015 року Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: approved