Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду був уточнений, в якому просив розірвати шлюб між ним та відповідачем та визнати особистою приватною власністю позивача квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . зазначив,. Позивач свої вимоги мотивує тим, що він знаходиться з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 30.06.2012р. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , на теперішній час спільне господарство не ведуть, шлюбно-сімейні відносини не підтримують з 2020 року. Подальше перебування у шлюбі, на думку позивача, неможливо. Під час перебування у шлюбі позивачем придбано майно, а саме квартиру [ADDRESS] , загальна площа 52,3 кв.м. Зазначає, що спірна квартира була придбана позивачем за особисті кошти, які були отримані ним в період з 2010 по 2012 рік та від продажу належної йому на праві власності квартири в 2013 році. Тому позивач просить визнати за ним право власності на спірну квартиру. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо): не застосовувалися. Відповідач направила відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги визнала частково, зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з нею. Разом з цим, просить відмовити в повному обсязі в частині вимог про визнання квартири особистою власністю позивача, зазначаючи, що квартира була придбана сторонами в період шлюбу, тому не може бути визнана особистою власністю позивача. Просила застосувати строки позовної давності. Позивач направив відповідь на відзив, в якому позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідачем надано заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач наполягала на відмові в задоволені позову в частині визнання права особистої власності за позивачем. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , 30.06.2012 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, місце реєстрації: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Печенізького районного управління юстиції Харківської області, актовий запис №10. Прізвище після реєстрації шлюбу: чоловіка « [PERSON] », дружини « [PERSON] ». Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має істотне значення. Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, фактичні взаємовідносини подружжя, вважає подальше сімейне життя подружжя і зберігання сім`ї неможливим. За таких обставин, суд вважає, що шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року по справі № 200/952/18, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. З урахуванням відсутності заперечень з боку відповідача в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з відповідачем, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Стосовно позовних вимог про визнання квартири особистою власністю, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 30.06.2012 року по теперішній час перебували у шлюбі. 06.08.2014 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Маслак Н.В., і зареєстровано в книзі нотаріальних дій під № 1438. Отже, вбачається, що квартира в м.Харкові придбана позивачем в період шлюбу з відповідачем. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Таким чином, для встановлення того, чи є придбане за час шлюбу майно спільною власністю подружжя суд повинен встановити правову природу коштів, за які було придбане майно. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Разом з тим, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу, майно набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ч. 2 ст. 57 ЦК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Разом з цим, позивачем не надано доказів та не доведено факту, що спірна квартира придбана за власні кошти і є його особистою власністю. Також, суд відхиляє посилання позивача щодо придбання спірної квартири за кошти, які були напрацьовані ним до шлюбу та грошей, які були отримані ним під час продажу квартири в 2013 році, оскільки доказів існування цих коштів на момент придбання спірної квартири позивачем не надано. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання права особистої власності на спірну квартиру є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що спірне майно було придбано за особисті кошти позивача, що не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Разом з цим, в зв`язку з відмовою в позові в зазначеній частині, позовна давність не застосовується. Приймаючи до уваги вищенаведене та

Outcome: partial