Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати його звільнення з роботи незаконним, визнати незаконним і скасувати наказ директора Нижньовільхівської [PERSON] ступенів № 62 від 16.12.2015 року «Про звільнення», поновити його на роботі - вчителем фізичної культури Нижньовільхівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської області, стягнути з [PERSON] освіти Станично-Луганської райдержадміністрації на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16.12.2015 року наказом директора Нижньовільхівської [PERSON] ступенів № 62 його звільнено з роботи згідно ст. 38 КЗпП України. Звільнення з роботи вважає незаконним та безпідставним, оскільки його звільнено всупереч бажанню працювати та відповідачем порушено порядок звільнення, визначений КЗпП України. Зазначив, що на початку грудня 2015 року під психологічним тиском, знаходячись у стані стресу він написав заяву про звільнення за власним бажанням. Заява датована 07.12.2015 року. Після подачі заяви він продовжив ходити до школи на роботу і через декілька днів передумав звільнятися та повідомив про це директора, про що написав заяву, яку також подав директору. В подальшому він працював і був впевнений що не буде звільнений. Однак 16.12.2015 року, коли він прийшов на роботу до школи, його повідомили, що він звільнений. Трудову книжку із записом про звільнення він отримав поштою 11.01.2016 року. Посилається на те, що в заяві про звільнення він зазначив дату звільнення, однак не навів підстав для звільнення без дотримання двотижневого попередження, тобто, на його думку, заява не відповідала вимогам ст. 38 КЗпП України і звільнити особу або визначити строк попередження працівником не було можливим. Директор школи [PERSON] не дотрималась двотижневого строку звільнення з роботи і видала наказ про звільнення за власним бажанням. Однак, він змінив своє бажання залишити роботу в школі і бажав продовжити працювати, про що повідомив директора школи, в подальшому на звільненні не наполягав і не вимагав розірвати трудовий договір. Вважає, що відповідач звільнив його без законної на те підстави. Ухвалою суду від 21.03.2016 року до участі у справі у якості співвідповідача залучено [PERSON] освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених в позові. Позивач пояснив, що 07.12.2015 року в школі відбулася нарада, на якій директор робила йому зауваження з приводу ведення класних журналів, які були видані вчителям тільки в листопаді, принижувала його в присутності колег. В цей же день під тиском директора школи, перебуваючи в стресовому стані, в кабінеті директора школи він написав заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 08.12.2015 року. Однак, після подачі заяви про звільнення він передумав звільнятися з роботи, у звязку з чим звертався до директора школи із заявою про відкликання заяви про звільнення, яку вона не реєструвала. З 08 по 16 грудня 2015 року він продовжував працювати, проводив уроки фізкультури. 16.12.2015 року коли він прийшов на роботу, його повідомили про те, що він звільнений, однак він відмовився від отримання наказу про звільнення та трудової книжки, оскільки не згоден зі звільненням та вважає його незаконним, і продовжував ходити на роботу до 22.12.2015 року. З 16 по 21 грудня 2015 року він не проводив уроків фізкультури, оскільки у нього забрали ключ від спортзалу, проводив інструктаж учнів з техніки безпеки перед кабінетом фізкультури. Вважає своє звільнення незаконним та просить скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Представник відповідача - Нижньовільхівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Станично-Луганського району Луганської областів судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на те, що позивач вимагав звільнення з роботи з 08.12.2015 року, однак вона не могла цього зробити, оскільки позивачем не були заповнені належним чином класні журнали. Позивач вимагав звільнення з роботи раніше двотижневого строку. Також зазначила, що позивач до 16 грудня 2015 працював в школі, проводив уроки фізкультури, а після 16 грудня, а саме: 17, 18 та 22 грудня приходив до школи, знаходився приблизно годину-півтори в учительській кімнаті, однак уроків фізкультури не проводив, уроки фізкультури проводили інші вчителі. На посаду вчителя фізичної культури школи 09.03.2016 року прийнятий інший вчитель. Також пояснила, що фінансування школи проводиться [PERSON] освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. В задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі. В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі. Представник відповідача [PERSON] освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є рідною сестрою позивача. 07.12.2015 року на нараді директор школи [PERSON] робила зауваження з приводу не заповнення класних журналів тільки їй та позивачу. Після наради вона та позивач зайшли до кабінету директора та під впливом емоцій написали заяви на звільнення. Однак, після цього вони передумали звільнятися та просили директора повернути їм заяви про звільнення, також подали директору заяви про відкликання заяв про звільнення. До 16 грудня позивач ходив на роботу, проводи в уроки фізкультури. Проте, 16.12.2015 року їм принесли трудові книжки та накази про звільнення. Позивач з наказом про звільнення не ознайомився, трудову книжку не забрав, оскільки вважає звільнення незаконним. З 16 по 22 грудня 2015 року позивач продовжував ходити на роботу, знаходився на своєму робочому місці, в учительській, проводив інструктаж з техніки безпеки з учнями школи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що працює вчителем початкових класів в Нижньовільхівській ЗОШ. 07 грудня 2015 року в школі проводилась нарада, на якій директор школи [PERSON] робила зауваження вчителям щодо не заповнення класних журналів. Позивач сперечався з директором школи. Директор школи робила зауваження й іншим вчителям, всі, окрім позивача, реагували на зауваження спокійно. Ніякого тиску з боку директора не було. Після наради позивач написав заяву на звільнення і говорив, що не збирається працювати в школі. 16 грудня 2015 року в учительській секретар школи намагалася вручити трудову книжку позивачу, однак останній відмовився від її отримання, з яких підстав, їй невідомо. Після 16 грудня 2015 року позивач приходив на роботу, знаходився в учительській приблизно одну годину. Про те, що позивач має намір продовжувати працювати в школі, він не говорив. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що працює вчителем української мови та літератури в Нижньовільхівській ЗОШ. На нараді директор школи зробила зауваження [PERSON] з приводу ведення класних журналів, на що останній відреагував неспокійно. Після написання заяви про звільнення позивач заявляв, що не збирається працювати в школі, що займається пошуком роботи. Позивач приходив до школи 16-17 грудня, але не працював, сидів в учительській приблизно дві години дві, а потім пішов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є матірю учня [INFO], класним керівником якого була [PERSON] сестра позивача. Після 07 грудня 2015 року позивач проводив уроки фізкультури в школі. 16.12.2015 року їй стало відомо, що позивач був звільнений зі школи разом зі своєю сестрою [PERSON] 17.12.2015 року вона була на прийомі в прокуратурі з питанням звільнення позивача та його сестри. Зі слів сина їй відомо, що позивач проводив інструктаж учнів з техніки безпеки, однак уроки фізкультури після 16.12.2015 року не проводилися, спортзал був зачинений. Позивач після звільнення приходив до школи, намагався проводити уроки, не бажав звільнятися. Після звільнення позивача уроки фізкультури в школі не проводилися майже 2 місяці. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд приходить до таких висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що на підставі наказу по Нижньовільхівській [PERSON] ступенів № 37 від 04.09.2015 року «Про прийняття на роботу» [PERSON] прийнято на роботу вчителем фізичної культури та основ здоровя з 04.09.2015 року та призначено класним керівником 8 класу з оплатою згідно тарифікації. 07.12.2015 року [PERSON] власноручно написав та подав директору Нижньовільхівської [PERSON] ступенів заяву про звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 08.12.2015 року. На підставі поданої позивачем заяви, наказом директора Нижньовільхівської [PERSON] ступенів №62 від 16.12.2015 року «Про звільнення працівника» звільнено [PERSON] 16.12.2015 року з посади вчителя фізичної культури за власним бажанням (ст.38 КЗпП України). Як підстава для видачі даного наказу зазначена заява позивача від 07.12.2015 року. На підставі саме вищезазначеного наказу в трудову книжку [PERSON] було внесено запис № 4 про його звільнення з посади з 16.12.2015 року. Трудову книжку позивач отримав поштою 11.01.2016 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, а також не заперечувалося сторонами. Правовідносини, що виникли між сторонами є трудовими та регулюються нормами\~КЗпП України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Статтею 5-1 КЗпП України визначено гарантії забезпечення прав громадян на працю. Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають, на території України, зокрема, правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (п. 6 ч. 1 ст. 5-1 КЗпП України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 18 постанови від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами), при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Порядок звільнення - певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин. Якщо ініціатива припинення трудового договору належить працівникові, то він подає заяву на ім'я власника або уповноваженого ним органу про своє бажання звільнитися з роботи. Стаття 38 КЗпП України передбачає підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або за дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Позивач подав заяву про звільнення 07 грудня 2015 року, в якій просив звільнити його саме з 08 грудня 2015 року, тобто раніше закінчення двотижневого строку. Однак, як вбачається із заяви позивача про звільнення за власним бажанням, її зміст не відповідає вимогам законодавства про працю, зокрема, в ній відсутня причина звільнення. Позивач, зазначивши про звільнення із 08 грудня 2015 року, не вказав жодної з причин, перелік яких наведений у\~ст. 38 КЗпП\~України, а також не вказав жодної іншої поважної причини негайного звільнення, яка б давала відповідачу можливість звільнити позивача у строк, який він просить, тобто скоротити передбачений законом двотижневий термін попередження. Діючи відповідно до чинного законодавства України директор школи повинна була запропонувати позивачу вказати причини, з яких він не може продовжувати виконувати свої трудові обов'язки і просить звільнити його без двотижневого відпрацювання, та на підставі цього вирішувати питання про звільнення працівника і дату звільнення. Проте така причина відповідачем з'ясована не була. Якщо працівник у своїй заяві не вказав причин, що свідчать про неможливість продовження роботи, звільнення не може відбутися раніше настання двотижневого строку, наданого працівникові для письмового попередження власника або уповноваженого ним органу. Таке положення зумовлене тим, що після закінчення зазначеного терміну працівник може залишитися на роботі й не вимагати розірвання трудового договору. Разом з тим, за змістом ст.38 КЗпП України за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подачі заяви про звільнення. В судовому засіданні встановлено і не заперечувалося представником відповідача, що дата звільнення позивача з роботи у вказану ним дату 08.12.2015 року в межах двотижневого строку, сторонами узгоджена не була, а тому відповідно до\~ст. 38 КЗпП України, відповідач мав право звільнити позивача лише після закінчення двох тижнів після подання ним заяви про звільнення, тобто не раніше 21 грудня 2015 року. Таким чином, враховуючи відсутність зазначення у заяві підстав для звільнення позивача з роботи за власним бажанням 08 грудня 2015 року, а також відсутність домовленості сторін про звільнення позивача саме 08 грудня 2015 року, суд приходить до висновку про порушення відповідачем процедури звільнення працівника з підстав, передбачених нормами ст. 38 КЗпП України. В своїх судових рішеннях Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ справа № 6-6656св15, Верховний Суд України справи № 6-16551св08; № 6-14270св08; 6-120цс12 висловили правову позицію щодо безумовного права працівника на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку, встановленого\~ст.38 КЗпП України, вимога щодо дотримання даного строку є обовязковою. За змістом\~статті 38 КЗпП України\~працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботу і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за раніше поданою заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив місця роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України під 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами), працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП). Якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою. Судом встановлено, і сторони цього не заперечували, що позивач продовжував працювати після 08.12.2015 року і не вимагав розірвання з ним трудового договору Суд звертає увагу, що представник відповідача у судовому засіданні визнала, що позивач продовжував працювати до 16 грудня 2015 року і не вимагав розірвання трудового договору, а також те, що 17, 18 та 22 грудня позивач приходив до школи з метою приступити до виконання трудових обовязків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За таких обставин, визнані представником відповідача обставини не підлягають доказуванню. Крім того, з пояснень позивача, підтверджених показами допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які узгоджуються між собою, вбачається, що після видачі відповідачем наказу про звільнення, з 17 по 22 грудня 2015 року він приходив на роботу до школи з метою виконання трудових обовязків, проте до роботи не міг приступити у зв'язку з наявністю наказу про його звільнення. Вищенаведене свідчить про те, що позивач не мав наміру залишати роботу і не вимагав розірвання трудового договору. В судовому засіданні також встановлено, що на посаду вчителя фізичної культури інший працівник був прийнятий тільки 09.03.2016 року. Як вбачається зі ст.9 Міжнародної Конвенції №158, яка ратифікована Постановою ВР №3933-XII від 04.02.94 року, остання покладає на підприємця тягар доказування законності підстав звільнення працівника. З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, де відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю, суд дійшов висновку, що відповідачем не додержано норми трудового законодавства, що регулюють вивільнення працівника, трудові права позивача при звільнені порушені. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивача на працю, порушене відповідачем, підлягає захисту судом шляхом визнання звільнення незаконним, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на займаній до звільнення посаді із наступного робочого дня після незаконного звільнення. Пунктом 12 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Разом з тим, посилання позивача про те, що заява про звільнення була написана ним під психологічним тиском позивача підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Надані представником відповідача докази в обґрунтування своїх заперечень, а саме: копії акту № 1 від 16.12.2015 року, поштового повідомлення, журналу обліку трудових книжок, класних журналів, спільної заяви вчителів школи від 18.12.2015 року, висновків суду не спростовують. Суд також критично оцінює пояснення позивача про те, що він писав та подавав директору школи заяву про відкликання заяви про звільнення з роботи, оскільки належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, на підтвердження цього позивачем надано не було, і судом під час розгляду справи не встановлено. Наявність або відсутність вказаної заяви позивача юридичного значення для вирішення справи не має, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач не залишив роботи і не вимагав розірвання трудового договору. Крім того, діючим законодавством не передбачено обовязок працівника подавати таку заяву. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Час вимушеного прогулу позивача з 17.12.2015 року, тобто з наступного після звільнення з роботи дня по день ухвалення рішення суду складає 114 робочих днів. Для визначення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, судом визначається середньоденна заробітна плата позивача за даними про його заробітну плату згідно довідки [PERSON] освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської обалсті №191 від 03.03.2016 року за жовтень 2015 року 2530,62 грн. та листопад 2015 року 2582,73 грн., що складає загальну суму 5113,35 грн. Визначений розмір заробітної плати за жовтень та листопад 2015 року підлягає діленню на 42 робочих дня за цих же два місяці, внаслідок чого визначається середньоденна заробітна плата 121,75 грн. (5113,35 грн. : 42 = 121,75 грн.). Таким чином, суд вважає, що на користь позивача необхідно стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 17.12.2015 року по день ухвалення рішення у розмірі 13879,50 грн. (121,75 грн. х 114 роб.дні). Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1102,40 грн. При цьому, суд вважає, що всі стягнення грошових сум як на користь позивача так і на користь держави мають бути проведені з [PERSON] освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про загальну середню освіту» загальноосвітній навчальний заклад є юридичною особою. Але він не є розпорядником грошових коштів і не має вказаних коштів для виплати позивачу та на користь держави. Усі нарахування, що належні працівникам школи за їх трудовим договором, здійснюються у централізованому порядку бухгалтерією [PERSON] освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. Тому і середній заробіток за час вимушеного прогулу і судовий збір мають бути виплачені саме [PERSON] освіти Станично-Луганської районної державної адміністрації Луганської області. Відповідно до ст. 367 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в розмірі підлягає виконанню негайно.

Outcome: approved