Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Союзтранспроект» заборгованості по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, не виплачену компенсацію за невикористану відпустку, не виплачену вихідну допомогу, зобов`язати відповідача видати йому трудову книжку, а також стягнути витрати, пов`язані із розглядом справи. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що на вимогу відповідача 26.02.2020 року позивач був змушений написати заяву про своє звільнення з роботи з 26.02.2020 року з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. Однак, всупереч вимогам ст.ст. 44, 47 КЗпП України в день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата за період листопад - грудень 2019 року та січень 2020 року, заробітна плата за період, відпрацьований позивачем у лютому 2020 року, вихідна допомога та компенсація за невикористану позивачем відпустку. Просив про стягнення з відповідача на його користь не виплачену заробітну плату за період з 01.11.2019 року по 26.02.2020 року в розмірі 30 499.81 грн.; не виплачену компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 5 500.00 грн., не виплачену вихідну допомогу в розмірі 5 500.00 грн., середній заробіток за час затримки проведення розрахунку з 27.02.2020 року і включно по дату постановлення судового рішення та витрати пов`язані з розглядом справи. Ухвалою суду від 14.09.2020 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою Деснянського районного суд м. Києва від 05.10.2020 року у вказаній вище справі вирішено питання про доцільність її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного ЦПК України. 26.04.2021 року до суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву разом з клопотанням представника відповідача про надання відстрочення виконання рішення. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просив суд про його задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні просив про часткове задоволення позову з підстав, що викладені у письмовому відзиві на позовну заяву. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивач у справі з 01.01.2016 року працював у ТОВ «Союзтранспроект» на посаді інженера. Відповідно до заяви позивача від 26.02.2020 року, копія якої міститься в матеріалах справи, він звернувся до генерального директора товариства з проханням звільнити його з роботи у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників. В судовому засіданні представник позивача вказував на те, що на вимогу відповідача позивач був змушений написати заяву про своє звільнення з 26.02.2020 року з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. Крім того, позивач вважає, що звільнивши його з роботи з 26.02.2020 року відповідач має сплати йому заборгованість по заробітній платі, невиплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки проведення розрахунку. Так, у випадку вивільнення працівників відповідно до ст. 49-2 Кодексу законів про працю України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 Кодексу законів про працю України). В той же час, як встановлено під час розгляду справи, Відповідачем рішення про наступне вивільнення працівників, в тому числі позивача не приймалося, та не видавалося відповідного наказу. На заяві позивача від 26.02.2020 року про його звільнення за скороченням чисельності та штату працівників наявна віза керівника ТОВ «Союзпроект», однак віза датована 14.02.2020 року, а дата подання заяви зазначена - 26.02.2020 року. Положеннями ст.43 Конституції України гарантоване право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпПУ заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За положеннями ст. 2 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Ч. 5 ст. 97 КЗпП передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Як закріплено ст. 24 Закону України «Про оплату праці», а також ст. 115 КЗпП України, - заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Основним документом, що є підставою для нарахування заробітної плати працівникам - є табель обліку використання робочого часу. У ньому фіксується фактично відпрацьований працівником час (у годинах). У разі відсутності працівника на роботі протягом робочого дня з невідомих причин цей день не табелюється і відповідно, не оплачується. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що не звільняв позивача з 26.02.2020 року, не видавав жодних наказів щодо звільнення, не розраховував відповідні виплати при звільненні тощо, оскільки не мав для цього правових підстав, отже останній повинен був продовжувати роботу, однак на робочому місці не з`являвся. Починаючи з 26.02.2020 року позивач не з`являвся на роботі, тому дні його відсутності не табелювалися, а заробітна плата не нараховувалася. Вказане підтверджується завіреними належним чином копіями табелів обліку використання робочого часу за лютий - грудень 2020 року та січень-березень 2021 року, які наявні в матеріалах справи. Як вбачається з довідки, виданої позивачу товариством його дохід за період з 01.11.2019 року по 31.01.2020 року склав 25 549 грн. 81 коп., заборгованість по заробітній платі за листопад-грудень 2019 року та січень 2020 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав щодо стягнення з відповідача на користь позивача невиплаченої заробітної плати у розмірі 30499,81 грн., оскільки така виплата має проводитися за вирахуванням усіх податків і зборів, відтак сума невиплаченої заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 24552,34 грн. та складається з невиплаченої заробітної плати за листопад 2019 року в розмірі 11 712 грн. 59 коп., невиплаченої заробітної плати за грудень 2019 року в розмірі 4 427 грн. 50 коп., невиплаченої заробітної плати за січень 2020 року в розмірі 4 427 грн. 50 коп., невиплаченої заробітної плати у період з 01 по 26 лютого 2020 року у розмірі 3 984 грн. 75 коп. (із розрахунку 4950.00 грн. - 965.25 грн. утримання (19,5%)=3984.75 грн. Щодо позовних вимог про зобов`язання видати позивачу трудову книжку, стягнути з відповідача не виплачену компенсацію за невикористану відпустку, не виплачену вихідну допомогу та середній заробіток за час затримки проведення розрахунку з 27.02.2020 року і включно по дату постановлення судового рішення, то суд приходить до висновку, що оскільки Позивач не є звільненим на день подачі позову до суду, а тому підстав для таких виплат не має. Виходячи з цього, суд вважає, що такі позовні вимоги є безпідставними, такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами, відповідно, підстави для їх задоволення відсутні. Крім того, судом береться до уваги те, що 12.04.2021 року відповідачем на адресу позивача надіслана копія наказу відповідача про скорочення штату та відповідне попередження позивача про наступне вивільнення та звільнення, копії вказаних документів було надано суду. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з п. 1 цієї частини, для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Ця норма кореспондується і з ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, у якій зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт: 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката. Фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже в Договорі з адвокатом про надання правової допомоги повинні бути зазначені певні обов`язкові відомості щодо гонорару. Відповідно до п. 1 Договору про надання правової допомоги №11/03 від 04.03.2020, копія якого була додана Позивачем до позову, Клієнт (Позивач) доручає, а Адвокатське об`єднання зобов`язується надати правову допомогу в об`ємі, передбаченому п. 2 Договору, а Клієнт, у свою чергу, зобов`язується сплатити Адвокатському об`єднанню гонорар у розмірі, передбаченому п. 8 договору. У п. 8 вказаного договору зазначено, що розмір гонорару Адвокатського об`єднання становить 5000 грн. Отже, враховуючи те, що судом позовні вимоги задовольняються частково, відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи стягується пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 2 500.00 грн. Щодо поданої представником відповідача до суду заяви про надання відстрочення виконання рішення суду. В своїй заяві представник відповідача вказує на те, що на даний час ТОВ «Союзтранспроект» відчуває фінансові труднощі, кількість працівників, що працюють на товаристві складає п`ять осіб, з яких працюють фактично двоє, їм нараховується та виплачується заробітна плата. Станом на 23.04.2021 року залишок коштів на рахунку відповідача складає 802 грн. 84 коп., найближчим часом надходжень коштів від господарської діяльності не очікується. Крім того, станом на 01.04.2021 року існує заборгованість по оплаті орендних та комунальних платежів у розмірі 247101.80 грн. Враховуючи викладене, відповідач бажає виконати свої зобов`язання по виплаті позивачу належної йому заборгованості по заробітній платі, однак вважає, що відсутність фінансування є тією обставиною, що істотно ускладнює одночасну виплату усієї заборгованості, враховуючи ще і той факт, що через два місяці відповідач зобов`язаний буде одночасно виплатити позивачу та ще двом працівникам усі належні їм виплати при звільненні у зв`язку із скороченням штату працівників. Відповідно до п. 2 ч. 7 ст. 264 ЦПК України у разі необхідності в резолютивній частині рішення також вказується про надання відстрочення або розстрочення виконання рішення. Суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні (ч. 1 ст. 267 ЦПК України). Оцінивши надані представником відповідача докази на підтвердження скрутного матеріального стану товариства, суд приходить до висновку про можливість відстрочення відповідачу виконання рішення суду на шість місяців починаючи з дати набрання рішенням законної сили. Відповідно до частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази не виплати йому заробітної плати, суд визнає належними і допустимими, також достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію, щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами. Щодо інших вимог позову, суд приходить до висновку про те, що вони не є доведеними позивачем при розгляді справи, а тому не підлягають до задоволення. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при подачі позову до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial