Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати незаконним наказ від 25.08.2016 р. № 1 про звільнення, поновити його на роботі на посаді вантажника. Стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, суму завданої моральної шкоди в розмірі 100\~000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 01.07.2010 року працював в ТОВ «Світ Шпалер» на посаді вантажника. За час роботи сумлінно виконував покладені на нього обовязки, не допустив жодного дисциплінарного проступку. Однак, 25.08.2016 року на нього було вчинено тиск зі сторони директора ТОВ «Світ Шпалер» та без пояснення причини було запропоновано написати заяву про звільнення за власним бажанням, від чого він категорично відмовився. Жодна інша посада йому запропонована не була. Також йому повідомили про те, що у випадку, якщо він не напише заяву про звільнення за власним бажанням, його буде звільнено за прогул. Посилається на те, що вийшов на роботу 26.08.2016 року та йому повідомили про те, що він вже не працює в ТОВ «Світ Шпалер», у звязку з тим, що його звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул. В той же день йому було видано на руки трудову книжку з відповідною відміткою. Копію наказу від 25.08.2016 року про звільнення надано не було. Вказаний наказ про звільнення його з посади за прогул вважає незаконним та необґрунтованим виходячи з наступного. Відповідачем порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, оскільки його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не надано його копію. До звільнення його за прогул від нього вимагали написати заяву про звільнення за власним бажанням. При цьому, ні про які прогули мови не йшло, ніяких пояснень від нього не вимагали. Після його відмови написати заяву про звільнення за власним бажанням, повідомили про звільнення за прогул. Директор не пояснив за які саме прогули звільнено, коли вони здійснені, та чи встановлювались відповідно до чинного законодавства. Наголошує на тому, що ним не було допущено прогулу, у звязку з чим, звільнення його з посади є незаконним та безпідставним. Позивач, представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснили, що відповідно до вимог чинного законодавства, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку та діє триденний строк для повідомлення наказу про оголошення стягнення працівникові під розписку. 02.08.2016 року позивач знаходився на робочому місці та виконував свої трудові обовязки. В обґрунтування протиправності складання акту від 17.08.2016 року щодо встановлення прогулу та акту від 18.08.2016 року щодо затвердження відмови позивача надати пояснення щодо здійсненого прогулу, посилається на те, що з 15.08.2016 року по 19.08.2016 року знаходився у відпустці. Вказане також підтверджується копію табелю обліку робочого часу, отриманого на підприємстві, а також копією посадочних документів ПАТ «Укрзалізниця». На підприємстві відсутні будь-які документи, які свідчили б про ознайомлення його з внутрішніми документами підприємства: наказ про прийняття на роботу, надання щорічної відпустки, ознайомлення з записами в трудову книжку, з правилами внутрішнього трудового розпорядку, - що в своїй сукупності свідчить про не легітимність актів про відмову в наданні пояснень та відмову в ознайомленні з наказом про звільнення, та відмову від підпису в книзі обліку трудових книжок. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, в позові просив відмовити. Посилався не те, що звільнення відповідача на підставі ст. 40 КЗпП відбулось з дотриманням норм діючого трудового законодавства. Зазначають, що 02.08.2016 року з 14:00 до 18:00 год. [PERSON] був відсутній на робочому місці, про що було складено відповідний акт. Наступного дня 03.08.2016 року [PERSON] відмовився надавити пояснення причини відсутності на робочому місці 02.08.2016 року, на підтвердження чого було складено відповідний акт. За порушення трудової дисципліни до [PERSON] було застосовано стягнення догана, на підставі наказу № 9 від 03.08.2016 р. Цей наказ був оголошений і наданий [PERSON] для ознайомлення під розписку, але він відмовився від ознайомлення з ним, про що складено відповідний акт. 17.08.2016 р. [PERSON] був відсутній на робочому місці з 14:00 год. до 18:00 год. на підтвердження чого складено акт. Наступного дня, 18.08.2016 року [PERSON] відмовився надавати будь-які пояснення причини відсутності на робочому місці 17.08.2016 року з 14:00 год. до 18:00 год., що також підтверджується актом. Відповідно до норм трудового законодавства до відповідача, за порушення трудової дисципліни, було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, видано наказ № 10 від 25.08.2016 року. Наказ було оголошено і надано відповідачу для ознайомлення під розписку, проте він відмовився ознайомлюватись та підписувати цей наказ про ознайомлення, на підтвердження складено акт. Відповідача було звільнено 25.08.2016 року, в цей же день він отримав свою трудову книжку, але відмовився від підпису в книзі обліку руху трудових книжок, про що було складено акт. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Як вбачається з запису № 11 від 01.07.2010 р. в трудовій книжці серія БТ-ІІ № 0132050 - [PERSON], відповідно до наказу № 4 від 01.07.2010 року, прийнятий на посаду вантажника до ТОВ «Світ Шпалер». Із запису № 12 трудової книжки вбачається, що, відповідно до наказу № 1 від 25.08.2016 року, [PERSON] звільнений за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул /а.с. 6-8/. Актом від 02.08.2016 року встановлено відсутність [PERSON] на робочому місці 02.08.2016 року з 14-00 по 18-00 год. /а.с. 22/. Відповідно до приписів ст. 147 КЗпП України встановлено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Частиною 1 ст. 147-1 КЗпП України передбачено, що дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення, відповідно до ч. 1 ст. 149 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Від надання пояснень щодо причин відсутності на робочому місці [PERSON] відмовився, про що було складено акт від 03.08.2016 року /а.с. 23/. Частинами 3, 4 ст. 149 КЗпП України закріплено, що при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Наказом № 9 від 03.08.2016 року до [PERSON] було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, від ознайомлення з яким [PERSON] відмовився, про що було складено акт від 03.08.2016 року /а.с. 24, 25/. Разом з тим, відповідно до акту від 17.08.2016 року [PERSON] був відсутній на робочому місці 17.08.2016 року з 14-00 по 18-00 год. Від надання пояснень [PERSON] відмовився, на підтвердження чого складено акт від 18.08.2016 року /а.с. 26, 27/. Частиною 2 ст. 149 КЗпП України передбачено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Наказом № 10 від 25.08.2016 року [PERSON] звільнено за порушення трудової дисципліни, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Від ознайомлення з наказом про звільнення [PERSON] відмовився, на підтвердження чого складено акт від 25.08.2016 року. Крім того, складено акт від 25.08.2016 року про те, що [PERSON] відмовився від підпису у книзі обліку руху трудових книжок про отримання ним трудової книжки /а.с. 28, 29, 30/ Посилання позивача на порушення відповідачем процедури звільнення за прогул не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Як вбачається з Акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування № 20-01-4315/1515 виявлено порушення, а саме: не забезпечено достовірний облік виконуваної працівником роботи. Так, відповідно до наданого табелю обліку робочого часу за червень 2016 року 27.06.2016 року напередодні святкового дня Конституції, робочий час [PERSON] повинно було скоротити з 8 до 7 годин /а.с. 31-45/. З наявної в матеріалах справи копії Книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, вбачається, що [PERSON] відмовився від проставлення підпису в отриманні трудової книжки, про що складено акт /а.с. 69-70/. Відповідно табелю обліку робочого часу, наданого відповідачем, вбачається, що 17.08.2016 року [PERSON] фактично відпрацював 4 години /а.с. 71/. Посилання позивача на відсутність на робочому місці 17.08.2016 р. у звязку з перебуванням у відпустці, погодженої з відповідачем, не підтверджено жодними доказами. Матеріали справи не містять відповідного наказу ТОВ «Світ Шпалер» чи заяви [PERSON] про надання відпустки за згодою власника. Надані посадочні документи на імя [PERSON] підтверджують, що 17.08.2016 року позивач був відсутній на робочому місці. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed