Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом до відповідача в якому посилаючись на те, що ним на картковий рахунок відповідача помилково було перераховано 7036 грн., які він в добровільному порядку не повернув, просив стягнути з відповідача безпідставно набуті ним грошові кошти в розмірі 7036 грн., 65,35 грн. 3 % річних та 1729 грн. судових витрат. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні не визнали позовні вимоги та пояснили, що позивач та відповідач до звернення позивача до суду із вищенаведеним позовом перебували у трудових відносинах, оскільки позивач є директором ПНВП «Синапс» де працював відповідач. Кошти в розмірі 7036 грн. відповідач на свій картковий рахунок від позивача не отримував, а отримав близько 7000 грн., які були надані позивачем в якості представницьких витрат під час перебування відповідача у відрядженні за його особистим направленням, як директора ПНВП «Синапс». Після повернення відповідача із відрядження, ці кошти ним було знято з його карткового рахунку та повернуто в готівковій формі позивачу у його кабінеті в приміщенні ПНВП «Синапс». Пояснили, що оскільки відповідач був звільнений з посади, яку він обіймав неправомірно та звернувся до суду із позовом до ПНВП «Синапс» про захист порушених трудових прав, саме тому позивач, з надуманих підставах вимагає стягнення з нього коштів, які вже й так були йому повернуті. Вислухавши пояснення представників позивача, пояснення відповідача та його представника, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 05.06.2013 року позивач, за допомогою використання системи «Приват24» ініціював перерахунок коштів зі свого карткового рахунку на картковий рахунок відповідача в розмірі 7036 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 05.06.2013 року. Звертаючись із позовом позивач вказав, що не мав на меті перераховувати кошти саме відповідачу, здійснив таке перерахування помилково, тому відповідач повинен повернути ці кошти позивачу в повному обсязі. Після виявлення помилкового перерахунку коштів, позивач 09.07.2013 року звернувся до відповідача із вимогою про повернення помилково перерахованих коштів в розмірі 7036 грн., яку відповідачем було отримано 16.07.2013 року. Відповідач, допитаний в судовому засіданні як свідок показав, що від позивача коштів в розмірі 7036 грн. ніколи не отримував, а тому не вбачав необхідності відповідати на вимоги позивача та повертати будь - які кошти. Крім цього зазначив, що кошти в розмірі 7000 грн., що були надані позивачем на представницькі витрати у зв'язку із його відрядженням за направленням позивача, як директора ПНВП «Синапс» витрачені не були, тому він їх повернув позивачу особисто. Оскільки в борг від позивача коштів не отримував, не вважав за необхідне отримувати від позивача будь - які докази повернення позивачу таких коштів тиа розраховував на його порядність. Позивач, який був допитаний в якості свідка показав, що він дійсно є керівником ПНВП «Синапс» з яким відповідач перебував у трудових відносинах. З метою пришвидшення отримання його працівниками коштів на потреби підприємства, він з власного рахунку перераховує на карткові рахунки своїх співробітників через платіжну систему «Приват24» такі кошти. Номери карткових рахунків співробітників розміщені в табличці, з якої він їх копіює та особисто вносить такі відомості в систему «Приват24» після чого, здійснює підтвердження такого переказу у встановленій банком формі. Однак, в той день він помилково перерахував кошти відповідачу переплутавши його з іншою особою. Після спливу місяця з моменту здійснення вищенаведеної банківської операції, та особа, якій позивач планував перерахувати кошти в розмірі 7036 грн. повідомила йому про те, що таких коштів не отримувала. Встановивши факт перерахунку коштів в розмірі 7036 грн. саме відповідачу, позивач став вимагати такі кошти від відповідача. В судовому засіданні позивач відмовився повідомити суду про особу, якій він планував перерахувати кошти в розмірі 7036 грн., що позбавило суд можливості підтвердити такі посилання. Представником відповідача, в судовому засіданні було надано суду відомості щодо покрокових дій при використанні ініціатором платежу системи «Приват24» при здійсненні переказу з одного карткового рахунку відкритого в ПАТ «ПриватБанк» на будь - який інший картковий рахунок (а.с.47 - 55). Із вказаних вище відомостей вбачається, що для здійснення переведення коштів платник повинен конкретно знати номер рахунку отримувача, неодноразово самостійно підтвердити своє бажання перевести кошти саме на вказаний ним картковий рахунок, платник обов'язково повідомляється про особу, на чий картковий рахунок він перераховує кошти. Для підтвердження перерахунку коштів з одного карткового рахунку на інший банком, впроваджено систему захисту від несанкціонованого доступу та від помилки при введенні реквізитів отримувача коштів. Вказана система захисту неодноразово направляє на мобільний телефон платника спеціальний код після введення якого, та переконанні платника у вірності введених ним реквізитів отримувача, система дозволить здійснити відповідну дію. В судовому засіданні, будучи допитаний в якості свідка позивач пояснив, що він добре обізнаний з правилами перерахунку коштів через систему «Приват24» та знає порядок підтвердження здійснення будь - яких платежів. Суд критично ставиться до пояснень позивача про те, що йому стало відомо про помилкове перерахування коштів на картковий рахунок відповідача лише зі спливом місяця після такого перерахування, оскільки в матеріалах справи міститься квитанція видана позивачу 05.06.2013 року (а.с.5) тобто, в день здійснення самого перерахунку коштів. Крім того суд звертає увагу на те, що претензії майнового характеру у позивача до відповідача виникли вже після звернення останнього до суду із позовом про захист його трудових прав. У зв'язку із вищенаведеним суд приходить до наступних висновків. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Враховуючи ту обставину, що позивач не повідомив особу, якій він бажав перерахувати кошти замість відповідача, підтвердження позивачем факту перебування відповідача у відрядженні за фактичним розпорядженням самого позивача, визнання ним факту обізнаності із процедурою здійснення платежів через систему «Приват24», виникнення у позивача майнових претензій до відповідача вже після звернення останнього із позовом про захист його трудових прав до ПНВП «Синапс», суд вважає, що покази допитаного в судовому засіданні в якості свідка позивача заслуговують на увагу та підтверджують факт існування між сторонами договірних відносин, які виразилися у наданні позивачем своєму підлеглому коштів з метою їх спрямування на представницькі послуги під час знаходження відповідача у відрядженні. Резюмуючи вищенаведене, суд вважає, що правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального та трудового права, які застосовуються до окремих видів угод та норм закону, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed