Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу гаражу площею 90,86 кв.м. по вул. Манченківській, 3, у м. Харкові від 04.07.2016 р. № 1181, укладений між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 року у справі № 640/20863/15-ц, було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, визнано за [PERSON] право власності на гараж площею 90,86 кв.м. по вул. Манченківській, б. 3, у м. Харкові. Приймаючи рішення про визнання права власності на самочинно збудоване майно без наявності у позивача наданого уповноваженим органом територіальної громади, дозволу на збереження обєкта самочинного будівництва та надання земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно, суд фактично взяв на себе обовязки та повноваження територіальної громади. На підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], право власності на гараж площею 90,86 кв.м. по вул. Манченківській, б. 3, зареєстровано за [PERSON] Разом з тим, рішенням апеляційного суду Харківської області від 31.08.2016 року скасовано рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р. в частині задоволення вимог про визнання права власності на гараж за [PERSON] Скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р., яке слугувало підставою для реєстрації права власності за [PERSON] та подальшого укладення договору купівлі-продажу від 04.07.2016 р., є підставою для визнання останнього недійсним. Зазначають, що [PERSON], будучи обізнаною про наявність апеляційної скарги, знаючи про перешкоди, які можуть виникнути після прийняття рішення у вказаній справі, навмисно продала гараж для уникнення подальшої відповідальності. Вказаний гараж є обєктом самочинного будівництва, який знаходиться на земельній ділянці комунальної власності, чим порушуються інтереси Харківської міської ради щодо розпорядження власним майном. Вчиненням відповідного правочину порушено публічний порядок, оскільки [PERSON] розпорядилась земельною ділянкою під гаражем, яка є власністю Харківської міської ради, що є порушенням інтересів територіальної громади м. Харкова. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засідання позов не визнав, в його задоволенні просив відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись, про причини неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи, слухання справи за їх відсутності не надходило. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, слухання справи за його відсутності не надходило. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, доводи викладені сторонами в обґрунтування вимог та заперечень, дійшов висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, справа № 640/20863/15-ц, задоволені позовні вимоги [PERSON] Вирішено в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на гараж, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Манченківска, б. 3, площею 90,86 кв.м. Відповідно відомостей, які містяться в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта за № 70360196 від 12.10.2016 р. право власності на гараж літ. «А-1», загальною площею 90,86 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер № 1181, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано за [PERSON] Рішенням апеляційного суду Харківської області від 31.08.2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 25 січня 2016 року в частині задоволення позову про визнання права власності за [PERSON] на гараж, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Манченківська, 3, площею 90,86 кв.м., скасовано, в задоволенні цієї частини позовних вимог відмовлено. Апеляційний суд Харківської області, скасовуючи рішення Київського районного суду м. Харкова від 25.01.2016 р., в частині визнання права власності на гараж зазначив наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. За наявності спору, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво, лише у випадках, передбачених ст. 376 ЦК України, а саме: за особою, яка здійснили самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно (ч. 3 ст. 376 ЦК України); за особою - власником (користувачем) земельної ділянки, яка здійснила самочинне будівництво на цій ділянці, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України). Згідно роз'яснень викладених в абз. 2 п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі - Постанова) за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України. У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.12 Постанови, у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Обов'язковою умовою визнання за рішенням суду права власності на самочинно збудоване нерухоме майно є відсутність порушення прав інших осіб, як зазначено у ч.5 ст. 376 ЦК України. Згідно ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», ст.ст.12, 23 Закону України «Про планування та забудову територій», ст. 19 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво об'єкту нерухомості вимагає розробки і затвердження у встановленому порядку компетентними органами проекту його будівництва та отримання дозволів і узгоджень відповідних органів та служб на здійснення будівельних робіт. В рішенні апеляційного суду Харківської області також зазначено про те, що суд першої інстанції, під час розгляду справи, не з'ясував, чи є [PERSON] власником (користувачем) земельної ділянки, на якій розташований гараж. Питання щодо надання позивачці земельної ділянки у користування (власність) судом першої інстанції не досліджені. На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про те, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для визнання права власності на гараж, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Манченківська, 3, площа якого складає 90,86 кв.м. Ухвалюючи рішення про визнання за [PERSON] права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки територіальної громади у особі Харківської міської ради, яка не була залучена до участі у справі. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Разом з тим, згідно зі ст.ст. 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Статтею 12 Земельного кодексу України зокрема передбачено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належить розпорядження землями територіальних громад. Згідно ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Гараж площею 90,86 кв.м. знаходиться в межах міста Харкова на землях, що належать територіальні громаді м. Харкова, повноваження щодо розпорядження якими віднесені до компетенції Харківської міської ради. Судом не встановлено правових підстав для виникнення у відповідачів права користування відповідною земельною ділянкою. Як вбачається з приписів ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до розяснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року (п. 18) перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України). Вказане також підтверджується правовою позицією сформованою Верховним Судом України у справі № 6-1528цс15 від 13 квітня 2016 року. Крім того, за змістом ч. 2 ст. 377 ЦК України та ч. 6 ст. 103 Земельного кодексу України кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у звязку з набуттям права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на ці обєкти. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Харківської міської ради є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved