Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому був уточнений та просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь суму позики в розмірі 7934517 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 19.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передала [PERSON] 200000 дол. США, що еквівалентно 5200000 грн. строком користування до 19.02.2014 року, на підтвердження чого [PERSON] була складена розписка. Посилаючись на те, що 26.09.2016 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги за вказаним договором позики та невиконання відповідачем умов цього договору просив суд стягнути заборгованість, яка утворилась. В судовому засіданні представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно умов якого [PERSON] передала [PERSON] 200000 дол. США, що еквівалентно 5200000 грн. строком користування до 19.02.2014 року. На підтвердження укладення договору позики та передачі грошових коштів суду була надана розписка від 19.07.2013 року. Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-1967цс15 зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. Розписка від 19.07.2013 року відповідає вказаним вимоги оскільки в ній зазначено: - умови отримання [PERSON] 200000 дол. США в борг від [PERSON]; - обовязок [PERSON] повернути суму позики до 19.02.2014 року; - дата отримання коштів - 19.07.2013 року. Таким чином, розписка від 19.07.2013 року підтверджує боргове зобовязання [PERSON] та є належним доказом на підтвердження укладення договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини другої ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). [PERSON] в порушення умов договору позики, суму позики у строк, передбачений договором, тобто до 19.02.2014 року, не повернув. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Так, договором позики від 19.07.2013 року не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Згідно зі статтею 1048 ЦК України, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує пятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. Такий висновок відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-36цс14. Отже, стягненню з [PERSON] підлягають також проценти за користування позикою. Таким чином, з врахуванням наведеного, загальний борг [PERSON] на час подання уточненої позовної заяви складає 7934517 грн. та включає: - сума позики 5200000 грн., що еквівалентно 200000 дол. США по курсу НБУ; - проценти за позикою, нараховані відповідно до договору позики за весь строк користування позиченими коштами - 2327208 грн.; - 3% річних від простроченої суми 407309 грн. 26.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення права вимоги за договором позики від 19.07.2013 року. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначала, що [PERSON] не було відомо про заміну кредитора, у звязку з чим прострочення боржника не настало, оскільки, на думку представника відповідача, неповідомлення про укладення договору про відступлення права вимоги призвело до неможливості виконання зобовязання внаслідок прострочення кредитора. Суд не погоджується з такими доводами з огляду на наступне. Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1). Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ч. 4). Відповідно до ст. 613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених\~частиною четвертою статті 545\~цього Кодексу (ч. 1). Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (ч. 2). Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ч. 4). Підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобовязанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобовязаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу. Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобовязанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обовязку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обовязку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобовязанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обовязку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. В постанові від 23.09.2015\~року у справі № 6-979цс15 Верховний Суд України в своєму правовому висновку зазначив, що у разі несплати боржником заборгованості за договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, обґрунтованим є висновок про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обовязку погашення боргу взагалі. Оскільки [PERSON] не сплачував заборгованість за договором позики від 19.07.2013 року починаючи з 19.02.2014 року (термін повернення позики), ні [PERSON], ні [PERSON], неповідомлення його про укладення договору про відступлення права вимоги за договором позики від 19.07.2013 року не є підставою для звільнення його від обовязку погашення боргу. Таким чином, вищевказана сума заборгованості підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] відповідно до умов договору позики від 19.07.2013 року. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 6890 гривень.

Outcome: approved