Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 24 листопада 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який 11 березня 2019 року за рішенням суду було розірвано. За час шлюбу колишнім подружжям придбано кв. [ADDRESS] та кв. [ADDRESS] . В серпні 2019 року коли [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, йому стало відомо, що [PERSON] та [PERSON] , мати [PERSON] , уклали угоду від 13 серпня 2015 року про дарування грошових коштів в розмірі 145000 грн., за якою колишня дружина позивача отримала у дар від своєї матері 145000 грн. на придбання кв. [ADDRESS] , яку в подальшому 17 січня 2019 року [PERSON] подарувала своїй матері, [PERSON] . Тож вважав, що такий договір був фіктивним з посиланням на ст. 234 ЦК та постанову Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц. Додавав, що на час укладання договору від 13 серпня 2015 року [PERSON] працювала у їдальні, отримуючи мінімальну зарплату, а [PERSON] отримувала від позивача грошові кошти, які перераховувались на її рахунок для задоволення потреб сім`ї, оскільки працюючи за кордоном у позивача була можливість забезпечувати родину усім необхідним. Таким чином вважав, що [PERSON] не мала можливості заробити 145000 грн., які були подаровані 13 серпня 2015 року, а тому отримала їх від [PERSON] , яка в свою чергу не працювала та не мала особистих грошей, тому передані їй гроші були спільною сумісною власністю подружжя. Отже, укладаючи договір дарування грошових коштів відповідачі мали на меті визнати подаровані грошові кошти особистою власністю [PERSON] , щоб в подальшому визнати квартиру, яка була куплена за ці гроші її приватною власністю, змінюючи їх статус з «спільних» на «особисті». На підтвердження фіктивності договору дарування грошових коштів від 13 серпня 2015 року натомість вказував, що у [PERSON] були відсутні матеріальні можливості надати [PERSON] грошові кошти у розмірі 145000 грн., тому можна вважати, що передачі грошей не було, про дарування грошових коштів належних позивачу йому не було відомо, згоду на придбання кв. [ADDRESS] він давав, а також вказана квартира була в 2019 році [PERSON] подарована [PERSON] за місяць до розірвання шлюбу із позивачем. Враховуючи, що фактично така квартира була придбана за кошти [PERSON] , то вона є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , тому договір дарування кв. [ADDRESS] від 17 січня 2019 року, також є недійсним, оскільки укладений без згоди [PERSON] , посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17. На підставі переліченого просив суд визнати недійсним договір дарування грошових коштів від 13 серпня 2015 року, визнати об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] кв. [ADDRESS] та визнати недійсним договір дарування кв. [ADDRESS] , укладений 17 січня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] . Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами від відповідачів надійшов письмовий відзив, в якому останні, вважаючи заявлені вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, зазначали, що доводи, викладені в позовній заяві не знаходять свого правового підтвердження, засновані на припущеннях і не ґрунтуються на письмових доказах, вимогах закону та змісту договорів. [PERSON] вказувала, що в період шлюбу за договором від 8 вересня 2015 року сторонами за рахунок спільних коштів подружжя придбана кв. [ADDRESS] , а також за договором купівлі-продажу від 18 вересня 2017 року подружжям [PERSON] та [PERSON] було придбано за рахунок спільних коштів кв. [ADDRESS] . Власником цих квартир у першому випадку є [PERSON] , а в другому випадку - [PERSON] . При цьому в період шлюбу [PERSON] за особисті кошти згідно із ч. 1 ст. 57 СК в сумі 145000 грн., отримані для цього у дар від [PERSON] , 31 серпня 2015 року за договором купівлі-продажу придбана кв. [ADDRESS] , яку 17 січня 2019 року на підставі договору дарування [PERSON] подарувала своїй матері, [PERSON] . Отже на теперішній час така квартира не має жодного відношення до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , тому не може підлягати поділу між колишнім подружжям сторін. Додавав, що гроші в сумі 145000 грн. на час їх дарування 13 серпня 2015 року були приватною власністю [PERSON] , щодо яких остання не мала обмежень в частині права розпорядження. Заперечуючи фіктивність договору дарування грошей від 13 серпня 2015 року та посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року, як на підтвердження отримання грошових коштів у дар від своєї матері, [PERSON] 31 серпня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу придбала кв. [ADDRESS] за подаровані їй матір`ю 145000 грн. Не погоджувались із тим, що [PERSON] не мала змоги набути за час праці та свого життя 145000 грн., звертали натомість увагу на відсутність доказів належності грошових коштів у сумі 145000 грн. до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Також [PERSON] додавала, що відчуження 17 січня 2019 року спірної квартири своїй матері було зумовлено виїздом за межі України. При цьому відповідачі посилались на пропуск позивачем строку позовної давності до вимог щодо визнання недійними договору дарування грошових коштів від 13 серпня 2015 року, оскільки позивач звернувся до суду із позовом лише в червні 2020 року. Натомість позивач пов`язує порушення свого права з моменту зменшення спільних коштів на суму 145000 грн., про зменшення яких на таку суму він не міг не знати з 2015 року до 2019 року, коли розпочався процес поділу спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] . На підставі переліченого просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю відмовити. В разі необхідності застосувати до таких вимог наслідки спливу строку позовної давності. Від [PERSON] надійшов письмовий відзив, де позивач, не погоджуючись із доводами відповідачів, вказував суду, посилаючись на ст. 215, 216 ЦК, що він має законне право заперечувати дійсність договорів дарування від 13 серпня 2015 та від 17 січня 2019 року, оскільки на момент укладення таких правочинів [PERSON] перебувала в шлюбі з позивачем, тому майно набуте у шлюбі вважається спільною сумісною власністю подружжя. Також посилався на недоведеність часу виникнення у [PERSON] подарованих нею 13 серпня 2015 року 145000 грн. Додавав при цьому, що [PERSON] не працювала, користувалась грошовими коштами, які були зароблені позивачем, маючи можливість забезпечувати не тільки себе, а й свою матір. Оскільки грошові кошти в сумі 145000 грн. були подаровані відповідачами 13 серпня 2015 року, а придбана спірна квартира була 31 серпня 2015 року, то вважав, що відповідачами не було доведено, що саме за подаровані 13 серпня 2015 року 145000 грн. була придбана кв. [ADDRESS] . Зазначав, що з тексту договору від 13 серпня 2015 року незрозуміло, чи відбулась передача грошових коштів до [PERSON] . Крім цього вказував, що про спірний договір дарування грошей від 13 серпня 2015 року він дізнався лише під час судового розгляду справи щодо поділу спільного із [PERSON] майна, вважаючи кв. [ADDRESS] придбаною за спільні грошові кошти такого подружжя. На підставі викладеного просив суд задовольнити в повному обсязі заявлені позовні вимоги. На підставі письмових пояснень [PERSON] , представник позивача, зазначала, що нею було проведено приблизний розрахунок на підставі відомостей з державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів [PERSON] , який виключає можливість мати та подарувати грошові заощадження в сумі 145000 грн. свої доньці 13 серпня 2015 року. Так з розрахунку вбачається, що [PERSON] з 2012 року мала дохід в розмірі 66504,35 грн., вираховуючи з якого мінімальний прожитковий мінімум залишаються заощадження в сумі 24765,35 грн. Інших доходів з 2012 року вона не мала. Відомостей про набуття нею іншим чином 145000 грн. матеріли справи доказів не містять. Додавала, що з 1 грудня 2012 року на ім`я [PERSON] було відкрито один рахунок в ПАТ «ПУМБ», на який позивач перераховував свою зарплату, а в лютому відкритий другий рахунок, з якого [PERSON] знімала кошти. Так з 2 лютого 2015 року по 29 червня 2015 року [PERSON] зняла з таких рахунків кошти у розмірі 11553,17 доларів США (близька 280000 грн.). Також поставила під сумнів прийняття у подарунок донькою, яка повністю забезпечена своїм чоловіком, грошових коштів від своєї матері, яка досягла пенсійного віку. Позивач, [PERSON] , в суді вказував, що грошові кошти на придбання з його усної згоди 31 серпня 2015 року його дружиною, [PERSON] , кв. [ADDRESS] були зароблені ним, отже були спільними сумісними коштами подружжя, які з карткового рахунку були зняті [PERSON] , тому таке житло належить до спільної сумісної власності подружжя, через що при його відчуженні у 2019 році на користь [PERSON] його дружина, [PERSON] , повинна була отримати письмовий дозвіл від позивача. Додавав, що про існування спірної квартири він знав з 2015 року, після придбання кв. [ADDRESS] його дружиною. Натомість про те, що у договорі від 31 серпня 2015 року вказано, що [PERSON] придбала спірну квартиру за гроші на підставі договору дарування від 13 серпня 2015 року, він дізнався лише під час розлучення із нею. Зазначав також, що він домовлявся із своєю дружиною у 2015 році, щоб [PERSON] придбає лише одну квартиру. Натомість, коли він був у рейсі, бо працював тоді моряком, [PERSON] придбала одразу дві квартири за 8000 доларів США спірну 4-х кімнатну та за 6000 доларів США іншу 2-кімнатну. Вказував, що він не контролював витрати [PERSON] їх спільного сімейного бюджету. Просив суд задовольнити позов повністю. Представник позивача, [PERSON] , підтримуючи вимоги [PERSON] , надала пояснення аналогічні тим, що викладені у письмових заявах по суті, стверджуючи, що на придбання 31 серпня 2015 року кв. [ADDRESS] були витрачені кошти саме позивача. Зазначала при цьому, що [PERSON] про придбання спірної квартири дізнався лише після розлучення із [PERSON] , коли виник спір щодо поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя. Додавала, що строки на звернення до суду не минули у [PERSON] , оскільки про порушення свого права він дізнався лише після розлучення, яке відбулось із [PERSON] у 2019 році. Просила суд задовольнити позов повністю. Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , до суду не з`явились, надавши заяви з проханням вирішити справу за їх відсутності за участі їх представника, [PERSON] , не погоджуючись при цьому із заявленими до них позовними вимогами. Представник відповідачів, [PERSON] , не погоджуючись із заявленими вимогами [PERSON] та підтримуючи відзив відповідачів, вказував, що договір дарування грошей від 13 серпня 2015 року не порушує права позивача, а договір купівлі-продажу кв. [ADDRESS] не є предметом наявного спору в суді. Вказував, що [PERSON] працювала з 1967 року, тому мала змогу за свій тривалий трудовий стаж заощадити грошові кошти, які 13 серпня 2015 року подарувала своїй доньці для придбання квартири. Тому заперечував фіктивність договору від 13 серпня 2015 року, оскільки на його підставі 31 серпня 2015 року [PERSON] придбала спірну квартиру, за яку було фактично сплачено грошові кошти в сумі 145000 грн. Отже згоди позивача на дарування у 2019 році кв. [ADDRESS] [PERSON] не повинна була отримувати, бо така нерухомість була її особистою приватною власністю. Зазначав, що доводи [PERSON] засновані на припущеннях та не підтверджені належними доказами. Враховуючи, що позивачем не було доведено придбання за рахунок спільних коштів його подружжя з [PERSON] кв. [ADDRESS] , то відповідно згоди від [PERSON] на дарування такої нерухомості 17 січня 2019 року [PERSON] на користь [PERSON] не була потрібна. Просив суд відмовити у позові [PERSON] повністю. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2012 року, актовий запис № 380, по 11 квітня 2019 року, що підтверджується копією рішення від 11 березня 2019 року Жовтневого районного суду міста Маріуполя, яке набуло чинності, про розірвання шлюбу між подружжям сторін (а. с. 10, 30). На підставі договору дарування грошових коштів від 13 серпня 2015 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1519, [PERSON] подарувала [PERSON] , а [PERSON] відповідно прийняла у дар грошові кошти в сумі 145000 грн. на купівлю квартири [ADDRESS] . Сторони угоди підтвердили, що такий договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладений без застосування обману та приховування фактів, що мають значення (п. 9 договору) (а. с. 12, 41, 76). Згідно із договором купівлі-продажу від 31 серпня 2015 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1621, вбачається, що [PERSON] набула у власність чотирьохкімнатну кв. [ADDRESS] за 145000 грн. [PERSON] стверджувала, що грошові кошти у сумі 145000 грн. є її особистою приватною власністю, що набуті за договором дарування (п. 9 договору) (а. с. 13, 40, 75). Натомість відповідно до договору купівлі-продажу від 8 вересня 2015 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 1702, вбачається, що [PERSON] набула у власність двокімнатну кв. [ADDRESS] за 75000 грн., на укладення якого була отримана згода [PERSON] (п. 9 договору) (а. с. 11). За договором дарування квартири від 17 січня 2019 року, посвідченого нотаріально, реєстр № 96, вбачається, що [PERSON] подарувала [PERSON] у власність чотирьохкімнатну кв. [ADDRESS] , оцінену [PERSON] у 50000 грн. [PERSON] стверджувала (п. 5 договору), що така квартира є її особистою приватною власністю. Сторони угоди підтвердили, що такий договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину (п. 7 договору). Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 28-29, 42, 43). З копії нотаріальної справи щодо дарування 17 січня 2019 року кв. [ADDRESS] , наданої суду 27 серпня 2020 року приватним нотаріусом Куркчи Г. І., вбачається, що [PERSON] подавала письмову заяву на підтвердження факту того, що вказана нерухомість є її особистою приватною власністю, набутою за грошові кошти, отримані за договором дарування грошових коштів від 13 серпня 2015 року, реєстр нотаріусу № 1519, копія якого долучена до вказаної нотаріальної справи, а також що по [ADDRESS] ніхто на момент такої угоди від 17 січня 2019 року не був зареєстрований (а. с. 141, 147). Крім того з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану від 17 січня 2019 року, актові записи № 49 від 2 листопада 1989 року та № 406 від 20 липня 1993 року, свідоцтва про народження, актовий запис № 866 від 4 серпня 1969 року, та свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис № 1 від 17 січня 1977 року, вбачається, що [PERSON] є донькою [PERSON] (а. с. 144-145, 146, 151). Відповідно до копії посвідчення особи моряка вбачається, що [PERSON] протягом 2013-2018 років перебував у міждержавних плаваннях на суднах різних країн, що також підтверджується копіями угод від 1 квітня 2014 року та від 10 червня 2015 року (а. с. 14-15, 16). Згідно із інформацією із закордонного паспорту [PERSON] вбачається, що остання подорожувала літаком протягом 2018 - 2019 років з України до Туреччини та назад (а. с. 52). Відповідно до відомостей, наданих суду 23 липня 2020 року ГУ ДПС України в Донецькій області, з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів вбачається, що у [PERSON] фактично відсутній дохід за період з 1 жовтня 2012 року по 31 березня 2019 року (а. с. 70-73). Відповідно до інформації, наданої суду 10 липня 2020 року ПАТ «ПУМБ», про рух грошових коштів за період з 1 грудня 2012 року по 11 березня 2019 року по рахункам [PERSON] вбачається, що з 14 січня 2015 року по 8 вересня 2015 року включно з рахунку [PERSON] № [NUMBER] були зняті грошові кошти в сумі 4879 доларів США (900\~+ 900\~+ 900\~+ 900\~+ 1279 = 4879), а також з 2 лютого 2015 року по 8 вересня 2015 року включно з рахунку [PERSON] № [NUMBER] були зняті грошові кошти в сумі 10768 доларів США (900\~+ 900\~+ 900\~+ 1500\~+ 600 + 800 + 3968 + 600\~+ 600 = 10768), що загалом становить 15647 доларів США (а. с. 78-103). Натомість за відомостями, наданими суду 23 липня 2020 року ГУ ДПС України в Донецькій області, з Державного реєстру фізичних осіб платників податків ДФС України про суми виплачених доходів за період з 1 жовтня 2012 року по третій квартал 2016 року вбачається, що у [PERSON] мався дохід в вигляді нарахованої заробітної плати, яка за період з 1 жовтня 2012 року по 1 жовтня 2015 року, розмір якої становив загалом 68671,58 грн. без відрахування податків, тобто на місяць близька 1430,66 грн. (а. с. 70-73). Враховуючи встановлені на кожен рік відповідними законами про державний бюджет України розміри мінімальної заробітної плати, вбачається, що [PERSON] отримувала за період з 1 жовтня 2012 року по 1 жовтня 2015 року дохід, який трохи перевищував мінімально визначену законом заробітну плату в Україні за такий період. З іншого боку на підставі копії трудової книжки [PERSON] від 19 вересня 1967 року вбачається, що відповідачка, [PERSON] , має стаж роботи з 3 березня 1967 року по 11 лютого 1971 року, з 13 квітня 1971 року по 7 вересня 1973 року, з 30 листопада 1973 року по 18 квітня 1974 року, з 29 квітня 1974 року по 14 жовтня 1974 року, з 14 листопада 1974 року по 11 вересня 1978 року, з 12 вересня 1978 року по 2 березня 2016 року, тобто трудовий стаж роботи якої майже 50 років (48 років 6 місяців) (а. с. 47-51). Згідно із ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) до загальних засад цивільного законодавства віднесено, зокрема, свободу договору та добросовісність. За ч. 1, 4, 5 ст. 12 ЦК особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною, якщо інше не встановлено судом. Суд зазначає, що за ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК, а підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК. Так за змістом ч. 5 ст. 203 ЦК правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. На підставі ч. 1 ст. 718 ЦК дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Відповідно до ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. При цьому для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц. Суд зазначає,\~що відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так за ч. 1 ст. 218 ЦК заперечення однією із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. При цьому в такому випадку рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Суд, дослідивши надані сторонами докази, зауважує, що твердження [PERSON] про те, що він давав згоду [PERSON] на придбання кв. [ADDRESS] , не були підтверджені в судовому засіданні, оскільки позивач у своїх заявах по суті вказував, що те, що спірна квартира придбала за гроші на підставі договору дарування від 13 серпня 2015 року він дізнався лише під час розлучення із дружиною, хоча його представник в судовому засіданні вказувала, що [PERSON] про придбання такої квартири відповідачкою дізнався лише після розлучення із [PERSON] під час поділу майна їх подружжя. Крім того\~позивач у\~судовому засіданні\~вказував,\~що він\~домовлявся у\~2015\~році із [PERSON] про придбання однієї квартири, яка згодом й була придбана відповідачкою 8 вересня 2015 року по [ADDRESS] . При цьому\~матеріалами справи\~доведено,\~що [PERSON] давав своїй дружині, [PERSON] , письмову нотаріально посвідчену згоду саме на купівлю кв. [ADDRESS] . В той же час доказів надання позивачем згоди у визначеній законом нотаріально посвідчені формі своїй дружині на придбання спірної квартири матеріли справи не містять. Крім цього суд зазначає, що [PERSON] посилався на те, що [PERSON] зняла з банківських рахунків за період з 2 лютого 2015 року по 29 червня 2015 року кошти у розмірі 11553,17 доларів, що підтверджується матеріалами справи, на купівлю квартири. В той же час позивач вказував, що про придбання двох квартир у 2015 році він із [PERSON] не домовлявся, а дізнався про купівлю саме двох квартир від своєї дружини, яка йому повідомила, бо була розпорядником їх сімейного бюджету, що 4-х кімнатна квартира по [ADDRESS] була придбана за 6000 доларів США. Отже, на купівлю обох квартир подружжям сторін зі слів [PERSON] було витрачено 14000 доларів США, хоча сторона позивача у заявах по суті вказувала, що [PERSON] зняла з банківських рахунків, де зберігались спільні сумісні кошти подружжя, у 2015 році гроші в сумі 11553,17 доларів, тобто менше ніж 14000 доларів США. Також як було встановлено судом за умовами договорів купівлі-продажу [PERSON] обох квартир по [ADDRESS] в 2015 році вбачається, що загальна вартість придбаної [PERSON] нерухомості складала 220000 грн. (145000 + 75000 = 220000), що за офіційним курсом НБУ національної валюти до долара США на момент укладення таких угод дорівнювало загалом 10235,29 доларів США ((145000 / 21,185441 = 6844,32) + (75000 / 22,117574 = 3390,97) = 10235,29). Таким чином, відрахувавши із заявлених позивачем сум знятих [PERSON] коштів протягом перших восьми місяців 2015 року з її картрахунків розмір офіційно витрачених коштів на придбання обох квартир відповідачкою протягом серпня вересня 2015 року, вбачається, що на проживання подружжю [PERSON] та [PERSON] залишалось на вісім місяців 2015 року 1317,88 доларів США (11553,17 10235,29 = 1317,88), що дорівнювало за такий період за середнім курсом НБУ на 2015 рік національної валюти до долара США 28788,69 грн. (1317,88 х 21,8447 = 28788,69), тобто усього близька 3598,58 грн. на місяць на подружжя сторін. Отже, суд зауважує, що на підставі наведеного вмотивування [PERSON] не доказав в судовому засіданні, що 13 серпня 2015 року за спірним договором дарування були подаровані саме належні йому грошові кошти. В той же час в судовому засіданні було підтверджено факт безперервної трудової діяльності [PERSON] на протязі більш ніж 45 років до одруження у 2012 році її доньки [PERSON] із [PERSON] , що підтверджує можливість заощадити нею за такий тривалий трудовий стаж грошові кошти в сумі 145000 грн. Таким чином належними доказами факт дарування [PERSON] грошових коштів в сумі 145000 грн. [PERSON] 13 серпня 2015 року за нотаріально посвідченим договором дарування позивач, [PERSON] , в суді не спростував. Також позивач не доказав у суді, що 13 серпня 2015 року [PERSON] фактично не дарувала грошей своїй доньці, оскільки матеріали справи не містять відомостей про доходи [PERSON] з 1967 року по 2012 рік. Суд крім цього зазначає, що подружжя позивача та [PERSON] мешкали у фактичних шлюбних відносинах до 2018 року, що вбачається з рішення суду про розірвання шлюбу між ними, а питання поділу між ними спільного майна постало у 2019 році вже після їх розлучення. Натомість, [PERSON] вказує, що умисел на протиправне заволодіння його грошовими коштами шляхом зміни їх статусу з спільних сумісних його подружжя з [PERSON] на особисті кошти останньої, виник у обох відповідачів ще у 2015 році. Однак, як було встановлено судом, належних доказів умислу відповідачів на укладення договору дарування грошей від 13 серпня 2015 року [PERSON] суду не навів. На підставі переліченого суд зазначає, що фіктивність такого договору не була доведена стороною позивача. Суд при цьому погоджується із позицією представника відповідачів в частині того, що оскільки в судовому засіданні не було доведено відсутності передання грошових коштів за договором дарування від 13 серпня 2015 року, а напроти доведено їх фактичне використання при придбанні спірної квартири 31 серпня 2015 року за договором купівлі-продажу, то вказане доводить фактичне виконання спірного договору дарування грошей від 13 серпня 2015 року, що у свою чергу виключає фіктивність за ст. 234 ЦК такого правочину. На підставі переліченого посилання позивача на постанову Великої палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року по справі № 369/11268/16-ц, суд не приймає до уваги. Отже, суд дійшов переконання, що законних підстав для визнання договору дарування грошових коштів від 13 серпня 2015 року недійсним немає. Суд вказує, що ст. 60 Сімейного кодексу України (далі СК) закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ч. 1 ст. 70 СК в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року по справі № 372/504/17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Таким чином статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Суд зауважує, що ст. 60 СК вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 29 травня 2019 року по справі № 522/19610/15-ц. Так відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи ст. 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Отже, суд на підставі аналізу наданих сторонами доказів дійшов висновку про те, що спірна квартира була набута у власність [PERSON] 31 серпня 2015 року за грошові кошти, отримані нею 13 серпня 2015 року саме на підставі договору дарування грошових коштів, тобто за рахунок належних їй особисто коштів, тому, зважаючи на джерело походження таких коштів, за рахунок яких було придбано спірну квартиру, [PERSON] була одноособовим власником кв. [ADDRESS] до 17 січня 2019 року. Таким чином в судовому засіданні було спростовано презумпцію права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на кв. [ADDRESS] . Згідно із абз. 3 ч. 2 та ч. 4 ст. 369 ЦК згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Враховуючи, що спірна кв. [ADDRESS] , як встановлено судом, з 31 серпня 2015 року до моменту дарування такої нерухомості 17 січня 2019 року була особистою приватною власністю [PERSON] , то підстави для застосування положень ст. 369 ЦК відсутні. Таким чином, оскільки стороною позивача не було доведено незаконність дарування [PERSON] спірної квартири у 2019 році своїй матері, [PERSON] , то заявлені вимоги [PERSON] про визнання такого нотаріально посвідченого договору від 17 січня 2019 року недійсним також не підлягають задоволенню. На підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Виходячи з переліченого, на підставі повної відмови судом у задоволенні заявлених [PERSON] позовних вимог, необхідним є скасування заходів забезпечення позову, накладених ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 10 серпня 2020 року у вигляді арешту кв. [ADDRESS] .

Outcome: dismissed