Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просив стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] витрати, пов'язані з утриманням останнього у навчальному закладі в сумі 20777,72 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідача з 22 липня 2006 року зараховано курсантом першого курсу денної форми навчання Київського національного університету внутрішніх справ (КНУВС), правонаступником якого є позивач. 29 листопада 2007 року між КНУВС, комплектуючим органом - ГУМВС України у м. Києві, та відповідачем укладено Договір про підготовку фахівця у КНУВС, відповідно до умов якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. З 01 вересня 2006 року по 18 червня 2014 року, відповідно до умов зазначеного договору, відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Після здобуття вищої освіти відповідача було направлено для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в м. Києві. Однак, вже Наказом ГУМВС України в місті Києві від 30 серпня 2012 року [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Вартість витрат, пов'язаних з утриманням відповідача у навчальному закладі становить 20777,72 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь та вирішити питання про розподіл судових витрат В судове засіданні представник позивача не з»явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив в адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача надав заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи на те, що він який сплинув ще в 2015 році, оскільки про звільнення відповідача з ОВС позивачу стало відомо з листа ГУ МВС України в м. Києві 21.01.2013 року.Натомість, від сторони позивача не надходило клопотань про поновлення строку позовної давності та не вказано на поважність причин його пропуску. В судовому засіданні просив відмовити в позові із вказаних підстав. Вислуховши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Наказом ректора Київського національного університету внутрішніх справ від 22 липня 2007 року №69 дск [PERSON] з 01 вересня 2006 року зарахований курсантом першого курсу навчально-наукового інституту підготовки кадрів кримінальної міліції Київського національного університету внутрішніх справ (слідча спеціалізація). Розпорядженням Кабінету міністрів України від 27 серпня 2010 № 1709-р «Про реорганізацію деяких вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ» КНУВС реорганізовано в Національну академію внутрішніх справ (НАВС). Відповідно до вищезазначеного розпорядження, НАВС є правонаступником Київського національного університету внутрішніх справ. 29 листопада 2007 року між КНУВС та [PERSON] укладено Договір № кВ-77 про підготовку фахівця у КНУВС, відповідно до умов якого відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов'язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати пов'язані з утриманням у навчальному закладі. З 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням комунальних послуг. Наказом КНУВС від 18 червня 2010 року №463 відповідачу присвоєно кваліфікацію юриста за спеціальністю «Правознавство» та видано диплом спеціаліста. Після здобуття вищої освіти, відповідно до умов договору, відповідача направлено для подальшого проходження служби до органів внутрішніх справ. Відповідно до п. 2.3.6. Договору про підготовку фахівця у КНУВС відповідач зобов'язався у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати у повному обсязі фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ затверджено Постановою КМУ від 01 березня 2007 року №313. За приписами п. 2 вказаного Порядку відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Згідно з п.2.3.6. Порядку передбачено зобов»язання відповідача у разі звільнення з ОВС по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п.3 договору відшкодувати у повному обсязі фактичні витрати, пов»язані з утриманням в навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. В п.3.1. договору та п.3.2. підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення з ОВС за власним бажанням протягом перших трьох років після закінчення навчання і відмова від подальшого проходження служби в ОВС протягом перших трьох років після закінчення навчання. Наказом ГУМВС України в місті Києві від 30 серпня 2012 року № 497 о/с [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ за власним бажанням, на підставі поданого ним рапорту, таким чином, відповідач звільнився з ОВС до спливу встановленого договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Відповідно до довідки про розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції [PERSON] в Національній академії внутрішніх справ, фактичні витрати, пов'язані з його утриманням за період з 01 вересня 2006 року по 18 червня 2010 року, - становлять 20777,72 грн., що складає: вартість грошового забезпечення у розмірі 8433,35 грн. (без врахування періоду з 1.09.2006 по 31.08.2007); витрати на продовольче забезпечення у сумі 4916,39 грн.; витрати на речове забезпечення у розмірі 1502,65 грн. та витрати на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв у сумі 5925,33 грн.(без врахування періоду з 1.09.2006 по 31.08.2007). За таких обставин, судом встановлено, що відповідач не виконав своїх зобов'язань за договором про підготовку фахівця у КНУВС та не відшкодував у досудовому порядку позивачу понесені ним витрати, суд приходить до висновку, що обставини,викладені в позові Національної академії внутрішніх справ до [PERSON] про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у навчальному закладі, - знайшли своє підтвердження підчас розгляду справи і в даному випадку право позивача порушене відповідачем. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом із тим, стороною відповідача заявлено про застосування строків позовної даності з проханням суд відмовити в позові з цих підстав. Згідно ч. ч. 3-5 ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з даним позовом лише у червні 2016 року. Тобто на час пред'явлення позову строк, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права, сплинув, оскільки відповідний трирічний строк звернення до суду з даним позовом тривав з 31.08.2012 по 31.08.2015. При цьому, у позовній заяві позивач зазначив, що про звільнення відповідача з органів внутрішніх справ йому стало відомо з листа ГУ МВС України в м. Києві який він отримав 21.10.2013 року, однак не обґрунтував поважності причин пропущення строку позовної давності, не встановлено наявності таких причин і в судовому засіданні. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи те, що з часу виникнення у позивача права на пред'явлення позову і до звернення до суду з даним позовом минуло більше трьох років, відповідач просив застосувати наслідки спливу позовної давності, а підстав для його поновлення при відсутності відповідного клопотанням позивача суд не знайшов, суд приходить до висновку про можливість застосування таких наслідків до правовідносин сторін, у зв'язку з чим відмовляє у задоволенні позовних вимог. Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України судовий збір не відшкодовується у разі відмови у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed