Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь середню заробітну плату за весь час затримки з дати його звільнення й по день фактичного розрахунку, а саме з 08 листопада 2013 року по 30 грудня 2013 року, що складає 2337 грн. 33 коп., із розрахунку: 45 грн. 83 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 51 день затримки. В обґрунтування цих позовних вимог зазначив, що з 28 травня 2012 року по 08 листопада 2013 року він працював у відповідача на посаді сторожа. 08 листопада 2013 року він був звільнений за власним бажанням. Однак при його звільненні відповідач не виплатив йому заробітної плати, а розрахувався у повному обсязі лише 30 грудня 2013 року. Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача також надала в судове засідання письмову заяву, в якій заперечила проти пред'явлених позовних вимог та просила суд розглянути справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Як убачається з матеріалів справи, позивач з 28 травня 2012 року по 08 листопада 2013 року працював у відповідача на посаді сторожа (а.с.6). 08 листопада 2013 року позивач був звільнений за власним бажанням (а.с.6). Однак, після звільнення позивача відповідачем не було виплачено йому заробітної плати за період з 08 листопада 2013 року й по день фактичного розрахунку - 30 грудня 2013 року, що склало 51 день (а.с.22). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Таким чином, відповідач повинен виплатити позивачу середню заробітну плату за весь час затримки з дати звільнення і по день фактичного розрахунку, що, згідно з розрахунком позивача складає 2337 грн. 33 коп. (45 грн. 83 коп. (середньоденна заробітна плата) Х 51 (дні затримки) = 2337 грн. 33 коп.). Отже, за вищевикладеного суд приходить до висновку про задоволення позову. При цьому, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності його вини у своєчасній виплаті заробітної плати у зв'язку з відсутністю коштів, позаяк такі заперечення не підтверджені належними доказами щодо прикладення усіх передбачених законом зусиль для вирішення питання щодо своєчасної виплати позивачеві заробітної плати. Більш того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 20 своєї Постанови №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На підставі положень ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню 243 грн. 60 коп. у рахунок сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved