Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив: припинити право власності [PERSON] на ? частки на квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частки на квартиру [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що у звязку з тим, що відповідач в даній квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, не дбає про квартиру. Позивач зазначає, що згоди з відповідачем про розмір грошової компенсації не досягнуто. 16 жовтня 2018 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. Відповідно до якої позивач просить: припинити право власності [PERSON] на ? частки на квартиру [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на ? частки на квартиру [ADDRESS]; визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № 114, будинку № 11 по вулиці Миколаївській в місті Миколаєві. Зазначає. Що у спірній квартирі відповідачка з донькою не проживає з 01 лютого 2015 року, особисті речі відповідача у квартирі відсутні. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що згідно договору купівлі-продажу від 01.06.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1217, позивачеві належить ? частки, а йому ? частка квартири [ADDRESS]. Вважає, що позбавлення її права на ? частку спірної квартири завдасть їй істотних умов щодо її інтересів та інтересів їх неповнолітньої доньки, яка постійно проживає з нею. Щодо місця проживання дитини разом з нею спорів у сторін не має. Іншого житла чи будь-якого іншого обєкту нерухомості вона не має та немає можливості його придбати. В ході розгляду справи від відповідача надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі з урахуванням їх збільшення, справу просила розглядати за її відсутності. Від представника позивача надійшла заява про проведення розгляду справи за її відсутності, позов з урахуванням збільшення позовних вимог підтримує. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить ? частки квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2010 р. посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1217. Співвласником іншої частки квартири (1/4 частки) є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2010 р. посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1217. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру правочинів, державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 13.12.2017 р.. Відповідно до висновку № 125-032 судової будівельно-технічної та оціночно-технічної експертизи від 07.05.2018 року, провести виділ ? частки квартири [ADDRESS] співвласнику на самостійні ізольовані квартири, враховуючи планування, обємно-планувальні характеристики квартири, інженерні комунікації, згідно ідеальних часток співвласників та наближених до ідеальних часток співвласників у складі житлових та допоміжних приміщень, регламентованих вимогами ДБН В.2.2-15-2005 «Будівлі і споруди. Житлові будинки. Основні положення» - технічно неможливо. Ринкова вартість квартири [ADDRESS], загальною площею 62,1 м.2 становитиме 713343 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу положень статей\~21,\~24,\~41 Конституції України, статей\~319,\~358 ЦК України\~всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається\~главою 26 ЦК України\~з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частина 3\~статті 358 ЦК України\~закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно\~статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга\~статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Частина 1 статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними протоколом № 11, проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, при вирішенні будь-якого спору, що виникає з реалізації права спільної часткової власності, крім спеціальних норм варто враховувати\~\~і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, у взаємозв'язку і поєднанні з принципом врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Для правильного вирішення спору за вимогами одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості цієї частки, виділ якої є неможливим, піддягає обов'язковому встановленню наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої\~статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. \~ \~ \~ \~За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.1, 2, 3 ч.1 ст.365 Цивільного кодексу України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. За ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 року № 6-2784цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем. Сторони домовились про виплату компенсації в позасудовому порядку, про що свідчить укладена між сторонами угода від 01.11.2018 року, відповідно до якої половина коштів сплачено позивачем в момент її підписання, інша половина буде сплачена після набрання судовим рішенням законної сили. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині припинення та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд приходить до наступного. Згідно із відомостей з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 03.01.2018 року за вих. № 19020210/45/18, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. Відповідно до висновку ДОП СП Інгульського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській обл. від 09.12.2017 року, вбачається, що в ході перевірки, стало відомо, що за адресою: [ADDRESS] раніше проживали [PERSON] та [PERSON], проте, близько одного року за вказаною адресою ніхто не проживає. Замки до вказаного житла замінили батьки [PERSON], так як останній, зі слів сусідів, виїхав за кордон. Відповідно до квитанцій, які містяться в матеріалах справи, вбачається, що [PERSON] сплачувалися комунальні послуги в 2015 році та з вересня по грудень 2017 року. Відповідно до ч.1 ст. 383\~Цивільного кодексу України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ч. 2\~ст. 405 Цивільного кодексу України\~ член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Згідно ч. 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що підставою позову є відсутність відповідача з дитиною понад один рік у квартирі за місцем реєстрації, з огляду на те, що відповідач визнала позов в цій частині, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Сторонами клопотання про розподіл судових витрат повязаних з розглядом справи не заявлялось, тому сторони несуть їх відповідно до фактичного понесення.

Outcome: partial