Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором в розмірі 8058,79 гривень та витрат по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.09.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 13800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. [INFO] позичальник [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02.07.2014 року. Спадкоємці [PERSON] мали право подати заяву про прийняття або відмову від спадщини у строк з 29.06.2014 року по 29.12.2014 року. Спадкоємцями, які постійно проживали разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини є [PERSON] та [PERSON] . 30.09.2014 року позивачем була направлена претензія кредитора до Лозівської державної нотаріальної контори. 13.05.2015 року позивачем було отримано відповідь Лозівської державної нотаріальної контори, в якій зазначено, що спадкоємці померлого [PERSON] із заявами про прийняття чи відмову від прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися та спадкова справа після смерті спадкодавця була заведена на підставі претензії АТ КБ «ПриватБанк». 03.06.2018 року до спадкоємців [PERSON] та [PERSON] було направлено лист-претензію, згідно яких позивач пред`явив свої вимоги, яка залишилася без виконання. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором № б/н від 29.09.2011 року становить 8058,79 гривень. З метою досудового врегулювання спірних правовідносин, враховуючи приписи ст.ст. 1281, 1282 ЦК України позивачем на адресу відповідної нотаріальної контори та відповідачів направлялись претензії кредитора, які не були задоволені. У справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. У наданий в ухвалі строк від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвала про відкриття провадження та копія позову з доданими документами направлялася відповідачам за адресою зареєстрованого місця проживання, у встановлений судом строк відзив на позов, будь-яких клопотань не подали. Згідно ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи та доводи позовної заяви, вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на таке. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Сторони користуються рівними процесуальними правами /ст. ст. 48, 49 ЦПК України/. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред`явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках /ч. 1 ст. 13 ЦПК України/. Згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків /ст. 76 ЦПК України/. Як зазначає позивач, 29.09.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір банківського обслуговування шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Однак в заяві відсутні посилання на розмір кредиту у сумі 13800 гривень, про які вказує позивач. В анкеті-заяві, датованій 29.09.2011 року, [PERSON] зазначила адресу проживання [ADDRESS] /а.с.7/. Позивав до позову додав копії паспорту [PERSON] , згідно якого зареєстрованим її місцем проживання була адреса: [ADDRESS] з 15.11.2012 року /а.с.8/. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.12/. Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] , місцем її смерті вказано м. Харків, Жовтневий район. 23.09.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитором померлого боржника [PERSON] була направлена претензія до Лозівської державної нотаріальної контори /а.с. 13-15/. Позивачем надано відповідь Лозівської державної нотаріальної контори, яка датована 24.11.2014 року, згідно якої, після смерті [PERSON] спадкову справу було заведено на підставі претензії ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до п. 2.1 глави 10, розділу 2 Порідку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року. Спадкоємці померлої не звернулися до нотаріальної контори з питань оформлення спадкових справ, коло спадкоємців [PERSON] нотаріальній конторі невідоме, отже нотаріальна контора не має змоги повідомити їх про пред`явлену вимогу ПАТ КБ «ПриватБанк», щодо існуючої суми боргу /а.с.17/. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Проте, зазначені вище норми підлягали б застосування, за умови, що відповідачі є спадкоємцями боржника. Позивач стверджує, що [PERSON] та [PERSON] постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини, однак докази вказаним ствердженням в справі відсутні. Станом на 15.11.2012 року згідно копії паспорту [PERSON] проживала за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Місцем смерті [PERSON] [INFO] вказано м. Харків, Жовтневий район (згідно копії свідоцтва про смерть). Надані позивачем копії паспортів [PERSON] та [PERSON] /а.с.а.с. 9-10, 11/ лише свідчать про факт реєстрації цих осіб за адресою [ADDRESS] станом на 30.03.2005 року та 26.04.2014 року відповідно. Суд вважає за можливе також вказати на те, що ПАТ КБ «ПриватБанк», діючи з порушенням норм законодавства України в частині розголошення конфіденційних даних, приєднав до матеріалів справи копію паспортів [PERSON] та [PERSON] , при цьому не вказавши, яким шляхом було отримано копію вказаного документа. За вимогами ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Позивач не надав доказів, за яким зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживав, або перебував [PERSON] на час смерті. Позивачем не зазначено та не доведено перед судом місце відкриття спадщини, останнє місце проживання спадкодавця. В справі немає жодних доказів наявності у [PERSON] нерухомого або рухомого майна, їх місцезнаходження. Згідно відомостей відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб та ведення реєстру громади Лозівської міської ради Харківської області про місце проживання від 05.06.2019 року № 4090, № 4082 [PERSON] проживає за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , ж.п . 3 з 30.03.2005 року /а.с. 60/, [PERSON] проживала за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] , ж.п. 3 з 26.04.2014 року по 23.03.2017 року /а.с. 61/. У даній справі позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями померлої [PERSON] , що вони прийняли спадщину шляхом подання нотаріусу заяву про прийняття спадщини або що вони постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що вони вступили в управління майном спадкодавця, почали користуватися майном спадкодавця, оплачувати послуги з утримання такого майна, тощо. Також з матеріалів справи не убачається, яка саме спадщина після смерті [PERSON] відкрилася, її склад, вартість спадкового майна. Клопотань з цих питань щодо забезпечення доказів позивачем у передбачені законом строк та порядку не заявлялося. З огляду на наведене, суд не убачає правових підстав для задоволення позову. Судові витрати підлягають розподілу у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed