Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування жилим приміщенням в 43/100 частини будинку [ADDRESS], шляхом визнання відповідача, такими, що втратив право користування зазначеним жилим приміщенням, також зняття його з реєстрації за даною адресою. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що є власником 43/100 частини будинку [ADDRESS]. У спірному будинку зареєстрований відповідач по справі, якого він зареєстрував у 2003 році, так як останньому необхідно було працевлаштуватися. Однак, з моменту реєстрації і по цей час відповідач в будинок не вселявся та в ньому не проживав, особистих речей відповідача у даному будинку, не має, заходів по утриманню житла не приймав та не приймає. Посилаючись на норми ст. 316,317,319,322,391 ЦК України, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS] та зняти останнього з реєстрації за вказаною адресою. Позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON], будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи у судове засідання не з'явилися, надав суду заяви про розгляд справи за їх відсутністю, при цьому не заперечували про розгляд справи у заочному порядку, на задоволенні позовних вимог наполягали. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений через житлову організацію, про час і місце розгляду справи, двічі не з'явився в судове засідання з невідомих суду причин, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши надані письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Як встановлено судом на підставі договору купівлі-продажу від 09 березня 1988 року позивач є власником 43/100 частки жилого домоволодіння, з належними до нього надвірними будівлями, розташований по [ADDRESS], посвідченого державним нотаріусом Четвертої жданівської державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 894. Право власності [PERSON] було зареєстровано у Жданівському бюро технічної інвентаризації 10 травня 1988 року за № 21135 (а.с.5-6). З домової книги вбачається, що в будинку [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с.15-19). Однак, відповідач будучи зареєстрованим у спірному будинку, не проживає в ньому починаючи з 10.01.2003 року, тобто з моменту реєстрації, про що свідчить складений головою комітету самоорганізації «Азовець» на підставі пояснень свідків, які зазначені в акті. Згідно акту від 22.12.2015 року, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт не проживання відповідача [PERSON] з 10.01.2003 року. Зважаючи на вимоги ст..72 ЖК України особа може бути визнана у судовому порядку такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок її відсутності понад встановлені строки. Як роз'яснено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» з наступними змінами, судам рекомендовано при вирішенні спорів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Уразі їх поважності (перебування у відряджені, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідач, не прибувши до судового засідання, не побажав реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову і доказування наявності зв'язку зі спірним жилим приміщенням або наявності поважних причин відсутності в спірному помешканні понад встановлені строки. За таких обставин, враховуючи, що відповідач понад встановлені законодавством строки відсутній за місцем реєстрації без поважних причин, суд вважає за можливе постановити рішення про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщення у будинку [ADDRESS], тим самим по суті задовольнити позовні вимоги в даній частині. Крім того, позивач звернувся із позовом про зняття відповідача [PERSON] з реєстрації за вищезазначеною адресою. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тобто, рішення суду про визнання особи втративши право користування жилим приміщенням є підставою для зняття такої особи з реєстрації. Таким чином, в даній частині позовних вимог в задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити. Згідно зі ст..88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких згідно ст..79 ЦПК України відноситься судовий збір. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 487,20 гривень, який підлягає стягненню із відповідача.

Outcome: partial