Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, на підставі ст.ст.50, 60 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., просить суд: - зняти арешт з нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; - зняти заборону на відчуження нерухомого майна - квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, він, позивач, є спадкоємцем [PERSON] , який помер [INFO] До складу спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON] , входить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Постановою Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції б/н від 01.10.2009 року накладено арешт на все нерухоме майно, що належало [PERSON] , зокрема, на вищевказану квартиру. Звернувшись до відповідача із заявою про зняття арешту з вищевказаної квартири, він, позивач, отримав лист, яким відповідач повідомив про те, що, в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні дані про виконавче провадження, на підставі якого прийнято рішення про арешт майна боржника. При цьому, оскільки в паперовому варіанті таке виконавче провадження знищено, позивачу рекомендовано звернутися до суду. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що позов підтримує, та, просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача не з`явився, надав суду письмове клопотання, у якому просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Відзив на позов суду не надав. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як встановлено судом в ході розгляду даної справи, згідно довідки, наданої 18.09.2018р. нотаріусом Першої кам`янської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, позивач є спадкоємцем померлого [INFO] [PERSON] . Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.07.2018р., за життя [PERSON] являвся власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно Відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13), на підставі Рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради, останнім, 01.11.2017р. внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт нерухомого майна - вищевказаної квартири, на підставі Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: б/н, виданої 01.10.2009р. Заводським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції. Будучи спадкоємцем власника квартири, на яку накладено заборону відчуження, позивач звернувся до відповідача, який, листом №8/13.18-14/23996 від 17.07.2018р. (а.с.11) повідомив позивачу про те, що, відповідач не має можливості надати позивачу більш детальну інформацію щодо арешту вищевказаного нерухомого майна згідно постанови №б/н від 01.10.2009р., оскільки в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень та Автоматизованій системі виконавчих проваджень відсутні дані про виконавче провадження, на підставі якого прийнято рішення про арешт майна боржника. При цьому, оскільки в паперовому варіанті таке виконавче провадження знищено, позивачу рекомендовано звернутися до суду. Будучи спадкоємцем власника квартири, на яку накладено арешт, позивач просить суд зняти арешт з вказаної квартири, посилаючись на ст.ст.50, 60 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Як встановлено судом в ході розгляду справи, арешт на вищевказану квартиру [PERSON] було накладено постановою №б/н від 01.10.2009р. державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції. Згідно ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р. (в редакції, чинній на час накладення вищевказаного арешту), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення). Згідно ч. ст.27 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. Згідно ст.52 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно ст.57 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. З вищенаведеного випливає, що, арешт, який позивач просить скасувати, було накладено державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення, і, як наслідок, може бути скасований лише у випадку повного виконання вказаного рішення. Як встановлено судом, на час звернення позивача із вищевказаним позовом до суду, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт повного виконання рішення, для забезпечення якого державним виконавцем 01.10.2009р. було накладено арешт на майно боржника [PERSON] . Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки обов`язок довести суду обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень - покладено на сторони по справі, суд, приймаючи до уваги те, що, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, дійшов висновку про те, що, даний позов є необґрунтованим, та таким, що задоволенню не підлягає. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд,

Outcome: dismissed