Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, вимагаючи припинити дію шляхом розірвання договору від 7 грудня 2014 року № 88 фінансового лізингу транспортного засобу, який укладено між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» і стягнути з Лізингодавця на його користь гроші в сумі 15843 гривні 50 копійок, які були сплачені позивачем згідно цього договору, посилаючись на те, що 22 грудня 2014 року позивач направив на адресу відповідача заяву про відкликання своєї згоди на укладання договору, а також вимогу про повернення грошей в сумі 15843 гривні 50 копійок, які були сплачені позивачем відповідно квитанції № 142L46632 від 17.12.2014 року, однак відповідач прохання не виконав і не повернув сплачені кошти, тому позивач вважає наявність факту його порушеного права як споживача. В судовому засіданні позивач підтримав пред'явлений позов, посилаючись на вищевикладені обставини. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що дійсно 17 грудня 2014 року у м. Києві між сторонами укладено договір № 00088 фінансового лізингу, предметом якого є Фольксваген Поло Седан, вартістю 9578,90 доларів США, що підтверджується копією договору і додатками. На виконання умов укладеного договору, 17 грудня 2014 року позивач сплатив адміністративний платіж в сумі 15843 гривні 50 копійок, що підтверджується копіями рахунку та квитанції. 22 грудня 2014 року позивач направив на адресу відповідача заяву про відкликання своєї згоди на укладання договору фінансового лізингу та повернення сплачених грошей, що підтверджується копіями заяви та документів поштового відправлення. Порядок розірвання укладеного Договору урегульовано розділом 12. Так, відповідно до пункту 12.1 Договору Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, частково або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням , про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання Договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Вивчивши умови укладеного Договору та зміст заяви позивача від 22 грудня 2014 року, суд дійшов до висновку про те, що позивач помилково вважає укладений договір договором споживчого кредиту, не зважаючи на те, що між сторонами укладено договір фінансового лізингу, правовідносини за яким урегульовано Законом України «Про фінансовий лізинг». Маючи намір на розірвання укладеного договору позивач зобов'язаний виконати умови, які викладені в пункті 12.1 Договору. Законодавство, яке регулює правовідносини фінансового лізингу, не передбачає відкликання однієї із сторін своєї згоди на укладання договору. Відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правовий аналіз змісту укладеного між сторонами договору дає підстави стверджувати, що укладений договір містить усі істотні умови договору лізингу, які передбачені законом, тому твердження позивача про те, що укладений договір не відповідає законодавству, є удаваним та несправедливим - не відповідає дійсності. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Пунктом 12.1 укладеного Договору передбачено, що у разі розірвання Лізингоодержувачем договору за власним бажанням, Адміністративний платіж поверненню не підлягає. Тому, суд не має законних підстав для задоволення пред'явленого позову.

Outcome: dismissed