Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював з 01.03.2003 року по 21.02.2008 року в ПАТ «ММК ім.Ілліча». Під час роботи йому не виплачувались суми індексації заробітної плати. Згідно рішенню Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 25.06.2014 року з відповідача на користь позивача було стягнуто індексацію заробітної плати та компенсацію на суму 1070,60 грн. Повний розрахунок за рішенням суду відповідач не провів. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення рішення у розмірі 123310,04 грн. та компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн. У судове засідання позивач не з'явився, надав суду заяву з проханням вирішити справу за його відсутності, наполягав на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Шевелев В.Г. заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що при звільненні позивача з ним був проведений розрахунок, а за невиплачену індексацію заробітної плати судом вже стягнуто з відповідача відповідну компенсацію. Окрім того, позивач пропустив 3-місячний строк звернення до суду по стягненню середнього заробітку. Оскільки порушень трудових прав позивача допущено не було, то й відсутні підстави для стягнення моральної шкоди. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивач з 14.02.1991 року по 21.02.2008 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується копією трудової книжки позивача, та звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно рішенню Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 25.06.2014 року позов [PERSON] був задоволений частково та з ПАТ «ММК ім. Ілліча» на його користь стягнуто індексацію заробітної плати з компенсацією в сумі 1070,60 грн. за період з березня 2003 року по липень 2006 року. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116, 117 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Доказів виплати [PERSON] належних йому сум індексації з компенсацією за рішенням суду представником відповідача не надано, у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності. Визначаючи розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, суд керується наступним. Верховний Суд України в п.20 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13 роз'яснив, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Такі ж правові позиції наведені в постановах Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі №6-39цс11 та від 21 листопада 2011 року у справі №6-60цс11. Згідно довідки №1/104651 від 12.11.2014 року, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні повні два місяці роботи перед його звільненням складала 72,48 грн. Виходячи з дати звільнення позивача та непроведення з ним повного розрахунку в межах позовних вимог, з 01 березня 2008 року по день ухвалення рішення 24 листопада 2014 року кількість робочих днів складає 1688 (відповідно до листів Мінсоцполітики України у березні-грудні 2008 р. - 210 днів, у 2009 р. - 251 день, у 2010 р. - 251 день, у 2011 р. - 250 днів, у 2012 р. - 251 день, у 2013 р. - 251 день, у січні-листопаді 2014 р. - 224 дні). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що формально припадає до сплати позивачу, складає 122346,24 грн. (1688 днів х 72,48 грн.). Разом з тим, суд, виходячи з принципу співмірності, бере до уваги частковість задоволення позовних вимог про стягнення індексації та компенсації заробітної плати вищезазначеним рішенням суду, враховує розмір спірної суми, на яку мав право позивач, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи, серед яких тривалість часу, протягом якого позивач не переймався невиплатою належних йому при звільненні сум, не звертався до відповідача чи до суду за їх отриманням, що фактично штучно завищило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого вимагає позивач. За основу визначення середнього заробітку за час затримки суд бере формулу, за якою коефіцієнт співвідношення недовиплаченої заробітної плати (індексації з компенсацією) до фактичного розміру виплаченої заробітної за аналогічний період плати складає: 1070,60 грн. : 26415 грн. = 0,04. Тому загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку також буде складати 4% від теоретично нарахованого. З урахуванням наведеного та загальних засад цивільного законодавства суд вважає середній заробіток в сумі 4893,85 грн. співрозмірним відшкодуванням за час затримки розрахунку при звільненні. Разом з тим, при виплаті відповідачем відповідної суми належить утримати з неї передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (п. 9). Відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п.13). Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання повного розрахунку, який до теперішнього часу не проведений, чим спричинив йому моральну шкоду. Тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми, та тривалого строку невиплати, позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст.23 ЦК України, задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 100 грн. Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial