Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача, в якому зазначив, що він з 20.05.02 р. по 07.02.14 р. працював у ВАТ «Сільгосптехніка» начальником відділу маркетингу. На день звільнення відповідач нарахував йому заробітну плату в сумі 10265,78 грн., однак виплатити її відмовився через відсутність грошових коштів. 16 липня 2014 року рішенням Біловодського районного суду Луганської області з відповідача ця заборгованість була стягнута, позов задоволено. Незважаючи на те, що рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 09.04.15 р. з відповідача повторно було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку, останній до цього часу у повному обсязі з ним не розрахувався, тому позивач у поданому позові просить з ВАТ «Сільгосптехніка» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 грудня 2014 року по 28 жовтня 2015 року в сумі 24185,51 грн.. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав, наполягав на його задоволенні, оскільки з ним відповідач не бажає розрахуватись в повному обсязі. Представник відповідача - голова правління товариства Торба С.И. позов не визнав, вважав, що суд взагалі в порушення цивільного законодавства відкрив провадження у цій справі, при цьому наголошував, що з позивачем вони розрахувались ще 26 грудня 2015 року, про що з його слів свідчать платіжні доручення від цієї дати. Стосовно відмінності сум у цих дорученнях з сумами, стягнутими за судовим рішенням, представник відповідача пояснив, що ці суми є правильними, оскільки з них вони як податковий агент утримали податок з доходів фізичних осіб. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, чого не оспорювалось сторонами, що позивач дійсно з 20.05.02 р. по 07.02.14 р. перебував із відповідачем у трудових відносинах - працював начальником відділу маркетингу ВАТ «Сільгосптехніка». При звільненні відповідач нарахував позивачу заробітну плату на суму 10265,78 грн., але її не сплатив за відсутності грошових коштів, про що свідчить відповідна довідка відповідача. У зв'язку із затримкою розрахунку [PERSON] звернувся до суду з позовом до ВАТ «Сільгосптехніка» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 16 липня 2014 року позов [PERSON] було задоволено. Стягнуто на його користь з ВАТ «Сільгосптехніка» заборгованість із заробітної плати в сумі 10265,78 грн. та 12643,20 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку. Дане рішення суду першої інстанції рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 листопада 2014 року було змінено. Зменшено суму заборгованості із заробітної плати з 10265,78 грн. до 4182,15 грн.. В іншій частині рішення Біловодського районного суду Луганської області від 16 липня 2014 року залишене без змін. На виконання зазначених судових рішень відповідач 26 грудня 2014 року сплатив позивачу 3554,82 грн. - суму заборгованості із заробітної плати та 10746,72 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку, у зв'язку з чим перед позивачем залишилась заборгованість з виплати заробітної плати на суму 627,33 грн. та заборгованість з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку на суму 1896,48 грн., що підтверджується довідкою ВДВС Біловодського РУЮ від 15.10.15 р. № 03/12/1487. Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до зазначеної норми закону обов'язок виплати звільненому працівникові роботодавцем середнього заробітку за час затримки розрахунку є своєрідною мірою відповідальності останнього перед працівником за несвоєчасний розрахунок з ним. Цей обов'язок не виникає, якщо роботодавець доведе відсутність в цьому його вини. Судом при розгляді цієї справи пропонувалось представникові відповідача відповідно до вимог частини четвертої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України скористатись своїм правом на отримання правової допомоги (ст. 12 ЦПК), для чого за його клопотанням оголошувалась перерва. Однак належною правовою допомогою сторона відповідача так і не скористалась, намагаючись натомість переконати суд у своїй правоті. Це упевнило суд, що в невиплаті позивачеві до цього часу всіх належних йому сум (заборгованості із заробітної плати), тим більше стягнутими судовими рішеннями є провина відповідача, який до цього часу в порушення статті 124 Конституції України в повному обсязі не виконав рішення суду, отже з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку. Даний середній заробіток слід обраховувати виходячи із середньоденної заробітної плати в розмірі 79,02 грн., яку було правильно визначено у рішенні Біловодського районного суду Луганської області від 16 липня 2014 року, а не із середньоденної заробітної плати, яку у своїй позовній заяві навів позивач. Враховуючи, що середній заробіток за час затримки розрахунку з відповідача вже стягувався судовими рішеннями за період 07 лютого 2014 року по 16 липня 2014 року (рішення Біловодського районного суду від 16.07.14 р.) та за період 17 липня 2014 року по 19 грудня 2014 року (рішення Біловодського районного суду 09.04.15 р.), цей середній заробіток слід стягнути за період з 20 грудня 2014 року по 28 жовтня 2015 року, що складає 313 днів, в сумі 24733,51 грн. (24733,51 грн. = 79,02 грн. х 313 днів). Суд вважає хибною позицію відповідача стосовно того, що він повинен був утримати з позивача при виплаті належних йому сум за судовими рішеннями податок з фізичних осіб, оскільки, як наголошувалось вище, це суперечить положенням статті 124 Конституції України про обов'язковість судових рішень. Крім того, згідно податкового законодавства, відповідач може виступати податковим агентом тільки у випадку виконання судового рішення немайнового характеру, наприклад, про зобов'язання його нарахувати та сплатити певні суми на користь фізичних осіб без визначення конкретних сум, або при виконанні судового рішення про стягування з його працівника на користь іншої особи аліментів. Відповідно до частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивач був звільнений від сплати судового збору за подання цього позову, тому при його задоволенні судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved