Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому вказав, що в 2004 році ГУ ПФУ в Запорізькій області було направлено [PERSON] для навчання в Національний університет «Одеська державна академія». Між НУ «Одеська державна академія», ГУ ПФУ в Запорізькій області та [PERSON] було укладено угоду про навчання, за умовами якої відповідач був винен відпрацювати у місці направлені 3 роки. В 2009 році відповідач отримав вищу освіту, однак 26.07.2010 року звільнився за власним бажанням. На навчання відповідача державою було витрачено 82350 грн., які позивач просить стягнути з відповідача на користь державного бюджету та судовий збір. В судовому засіданні представник позивача на позові наполягає на підставах викладених в ньому. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що дійсно навчався в НУ ОДА. Однак він звільнився не за власним бажанням, а у зв'язку з переведенням до ДПІ у Ленінському районі м.Запоріжжя. В теперішній час він працює в реєстраційній службі ЗМУЮ. Тому вважає,що працюючи на державній службі, не повинен відшкодовувати вартість навчання. Більш того, позичав пропустив строк позовної давності. Просить в позові відмовити. Представник 3-ї особи в судовому засіданні пояснила, що навчання відповідача Управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м.Запоріжжя не оплачувало. Суд, вислухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 03.06.2004 року ГУ ПФУ в Запорізькій області направило [PERSON] до НУ «Одеська державна академія» для навчання і зобов'язалося здійснити його працевлаштування. 18.07.2009 року [PERSON] отримав диплом спеціаліста в НУ «Одеська державна академія». Наказом № 78-0 від 06.08.2009 року [PERSON] прийнято до УПФУ в Жовтневому районі на посаду головного спеціаліста. Наказом № 60-о від 02.08.2010 року [PERSON] звільнено з УПФУ в Жовтневому районі у зв'язку з переведенням до ДПІ у Ленінському районі м.Запоріжжя. Згідно з трудовою книжкою, [PERSON] звільнився з ДПІ у Ленінському районі за власним бажанням 24.03.2011 року і 12.12.2011 року його прийнято на посаду головного спеціаліста реєстраційній службі ЗМУЮ, де він продовжує працю. Згідно зі ст.. 52 Закону України «Про вищу освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктами 8, 14 постанови КМ України № 992 від 22.08.1996 року «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» передбачено, що випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. Разом з тим, відповідно до п.2 Указу Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» № 77/96 від 23.01.1996 року: « особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання». Відповідно до ст.. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено: що між НУ «Одеська державна академія», ГУ ПФУ в Запорізькій області та [PERSON] було укладено угоду про навчання, за умовами якої відповідач був винен відпрацювати у місці направлені 3 роки; що ним оплачена вартість навчання відповідача та що воно коштувало саме 82350 грн. Більш того, відповідач звільнився за згодою УПФУ у Жовтневому районі не за власним бажанням, а у зв'язку з переведенням і на теперішній час відпрацював на державній службі більше трьох років. Тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed