Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 25 лютого 2014 року в розмірі 38865,74 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 25 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, відповідно до умов якої відповідач отримала кредит у розмірі 11288,02 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов вказаної угоди відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом сплачуючи позивачу, починаючи з 1 до 25 числа кожного місяця, грошові кошти (щомісячний платіж). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода від 25 лютого 2014 року разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» умовами, правилами та Тарифами, складає між нею та позивачем кредитний договір. Позивач повністю виконав свої зобов`язання за договором кредиту від 25 лютого 2014 року та надав відповідачу кредит у розмірі визначеному цим договором, відповідач зазначені кошти отримала, але свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконала, в результаті чого, станом на 24 червня 2019 року утворилась заборгованість у розмірі 38865,74 гривень, що змусило позивача звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2019 року відкрито провадження по справі. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав суду клопотання, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно і належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч. 6 ст.187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за письмовою згодою представника позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 25 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, відповідно до умов якої відповідач отримала кредит у розмірі 11288,02 гривень у виді встановленння кредитної лінії на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк 24 місяці, а саме з 25 лютого 2014 року до 29 лютого 2016 року. Відповідно до п. 2.2 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, за порушення строків погашення заборгованості, які вказані в угоді, більше ніж на 31 день, сторони домовилися про те, що з 32 дня порушення позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1027,88 гривень. Крім того, відповідно до умов угоди за несвоєчасне погашення заборгованості відповідач зобов`язалася сплатити проценти, винагороди відповідно генеральної угоди та Умов і правил; при непогашенні суми простроченого кредиту сплатити пеню в розмірі визначеному Умовами та правилами за кожний день прострочки. Також відповідач надала згоду на те, що генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПриватБанк» Умовами та Правилами, Тарифами складає між сторонами кредитний договір. В якості доказів позивач надав суду Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, відповідно до яких відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, сплачуючи позивачу, щомісячно в період з 1 до 25 числа кожного місяця, грошові кошти (щомісячний платіж). Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг б/н від 25 лютого 2014 року станом на 24 червня 2019 року складає 38865,74 гривень з яких: - заборгованість за кредитом в розмірі 9859,10 гривень; - заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 9176,96 гривень; - заборгованість за пенею та комісією в розмірі 18801,80 гривень; - штраф у розмірі 1027,88 гривень. Також судом встановлено, що згідно з рішенням Єдиного акціонера АТ КБ «ПриватБанк» від 21 травня 2018 року № 519 змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про що свідчать Загальні положення Статуту Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в новій редакції, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України (рішенням єдиного акціонера) № 519 від 21 травня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинний на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів; встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За ч. 1, ч. 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення якої визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення якої визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до п. 2.2 генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 25 лютого 2014 року, підписаній сторонами, позивач та відповідач домовилися, що з 32 дня порушення визначених угодою зобов`язань позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1027,88 гривень. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За вказаних обставин, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки з огляду на їх мінливий характер таких умов, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в генеральній угоді, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за пенею та комісією в загальному розмірі 18801,80 гривень задоволенню не підлягають, при цьому виходить з того, що в умовах генеральної угоди від 25 лютого 2014 року відсутня домовленість сторін про сплату пені та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, а вказано лише, що при порушенні зобов`язань з погашення кредиту боржник сплачує банку пеню, розмір, якої визначений в Умовах та правилах, за кожний день прострочки; матеріали справи не містять жодних даних на підтвердження того, що саме Витяг з Умов та правил, який наданий позивачем в якості доказів, відповідач зрозуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи вказану угоду, як не доведено і те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та комісії та, зокрема саме у вказаних позивачем розмірах і порядку нарахування. При цьому, суд також враховує, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором від 25 лютого 2014 року у добровільному порядку, тому вважає що сума заборгованості в загальному розмірі 20063,94 гривень, з яких сума заборгованості з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі 9859,10 гривень, сума заборгованості за процентами за користування кредитом в розмірі 9176,96 гривень, яка розраховані за ставкою 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та сума штрафу в розмірі 1027,88 гривень, які визначені умовами генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку, а позов в цій частині вимог - задоволенню. Таким чином, суд частково задовольняє вимоги позивача та питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial