Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилаються на те, що 25.04.2008 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики за яким вона передала останній 11500.00 грн.. Відповідач у свою чергу зобовязалася повернути борг до 30.07.2008 року. Разом з тим, відповідач взяті на себе за договором зобовязання не виконувала, а тому вона змушена була звернутися до суду. Рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 22.03.2011 року з відповідача стягнуто на її користь в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики 15875.45 грн. з врахування індексу інфляції та 3% річних за період з 01.09.2008 року по 01.01.2010 року. Зазначає також, що на даний час у відділі ДВС Рокитнянського районного управління юстиції перебуває виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на її користь 15955.45 грн.. Вказана сума окрім суми заборгованості включає в себе суму на відшкодування понесених нею судових витрат. В період з 11.07.2011 року по 23.12.2013 року включно відповідач сплатила на її користь 4150.00 грн. і таким чином не відшкодованою є сума розміром 11805.45 грн., виходячи з якої вона і просила стягнути на свою користь з відповідача 4640.25 грн. інфляційних нарахувань та 3% річних за період прострочення виконання грошового зобовязання з 01.01.2010 року по 31.12.2013 року. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та суду показала, що відповідач не сплачує їй суму заборгованості, яка визначена рішенням суду і що змусило її звернутися до суду про стягнення з неї інфляційних нарахувань та 3% річних на суму заборгованості з 01.01.2010 року. В процесу розгляду спору по суті у судовому засіданні представник позивача зменшив розмір позовних вимог, прохаючи стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні нарахування та 3% річних на суму заборгованості в розмірі 3409.45 грн.. також суду показав, що вказана суму представляє собою інфляційні нарахування та нарахування 3% річних на прострочену суму заборгованості, починаючи з 01.01.2010 року до 31.12.2013 року, яка має бути стягнута у відповідності до положень ст..625 ЦК України за весь час прострочення заборгованості. Просив позов задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні позов не визнали та просили у задоволенні останнього відмовити, не оспорюючи при цьому розмір існуючої заборгованості відповідача перед позивачем відповідно до рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23.03.2011 року та довідки відділу ДВС Рокитнянського районного управління юстиції №384 від 17.01.2014 року. Окрім того, представник відповідача висловив думку, що позов є безпідставним та поданий з пропуском встановленого річного строку звернення до суду, перебіг якого почався з моменту, коли позивач дізналася про порушення свого права зі сторони відповідача і яким є час звернення її до суду із позовом у 2011 році. При цьому в обгрунтування такої своєї позиції посилається на те, що: відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; частина пята зазначеної статті свідчить, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання; частина друга статті 258 ЦК України зазначає, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: ... про стягнення неустойки (штрафу, пені); поряд з цим, ст.257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; відсотки, що визначенні ст.536 ЦК України, відрізняються від відсотків, які сплачує боржник, котрий прострочив виконання грошового зобовязання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Якщо перші є платою за користування чужими грошовими коштами (у зазначеному договорі позики - не встановлювалася), то другі є одним із видів санкцій, що підлягають обовязковій сплаті згідно встановленого індексу інфляції та у розмірі 3% річних від простроченої суми. Розмежування таких видів відсотків, повязаних з виконанням грошового зобовязання, має важливе значення, оскільки від того, про які відсотки йдеться, має застосовуватися різна позовна давність. Так, якщо стосовно вимоги про стягнення несплачених відсотків за користування чужими грошовими коштами застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки, то стосовно вимоги щодо сплати суми нарахування згідно встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми має застосовуватися позовна давність в один рік, оскільки такі відсотки за своєю природою є неустойкою. Таким чином, з огляду на вищезазначені обставини вважає, що позивач помилково сприйняв та вважає, що її права та законні інтереси були порушеними. Також зазначає, що позивач у своїй позовній заяві не наводить поважність причини пропуску строку позовної давності та не просить його поновити. Також зазначає про недобросовісність позивача та його представника в тім, що позивач звернулася до суду із позовом без предявлення попередньої вимоги до відповідача, як того вимагають положення ч.2 ст.625 ЦК України, та подала останню вже під час розгляду справи судом. За таких обставин перебіг строку позовної давності має обчислюватися з моменту предявлення вимоги і що вказує на те, що законні права та інтереси позивача на момент звернення її до суду із позовом порушеними не були, а тому до предявлення такої вимоги позивач не мала права на звернення до суду із позовом. Підставою для відмови у задоволенні позову називає пропуск позивачем строку позовної давності, обставину наявності судового рішення між цими самими сторонами спору і з тих же підстав, а якщо для суду буде недостатньо названих підстав, то просив звернути увагу на обставину необґрунтованості позовних вимог позивача. На вимогу суду уточнити підстави заперечення проти позову та відмови у задоволенні останнього, просив відмовити у позові саме з усіх названих підстав. Також послався на незрозумілість проведеного представником позивача розрахунку ціни позову, на разі, не пояснивши суду в чому полягає ця обставина та не наводить аргументів Заслухавши сторони спору та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне. 25.04.2008 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого відповідач позичила у позивача 11500.00 грн., які зобов'язалася повернути до 30.07.2008 року. У зазначений термін відповідач не повернула позивачу позичені кошти, що змусило останню звернутись до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики. 23.03.2011 року Рокитнянським районним судом Київської області було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, за судовим рішенням в якій з відповідача було стягнуто на користь позивача 15875.45 грн. (11500.00 грн. (сума боргу) + 3512.95 грн. (інфляційні нарахування) + 862.50 грн. (3% річних) = 15875.45 грн. ) в рахунок відшкодування заборгованості за договором позики, 120.00 грн.. 00 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат, а всього 15995.45 грн.. Вказане рішення суду набуло законної сили та було звернуто до виконання. В подальшому відповідач здійснила повернення боргу частково, сплативши в період з 11.07.2001 року по 23.12.2013 року включно 4150.00 грн. (11.07.2011 р. 500.00 грн., 09.11.2011 р. 800.00 грн., 01.02.2012 р. 400.00 грн., 09.06.2012 р. 300.00 грн., 28.08.2012 р. 200.00 грн., 26.09.2012 р. 200.00 грн., 26.10.2012 р. 200.00 грн., 07.11.2012 р. 200.00 грн., 02.01.2013 р. 200.00 грн., 30.01.2013 р. 100.00 грн., 27.02.2013 р. 50.00 грн., 29.03.2013 р. 50.00 грн., 30.04.2013 р. 50.00 грн., 30.05.2013 р. 100.00 грн., 02.07.2013 р. 100.00 грн., 25.09.2013 р. 100.00 грн., 23.10.2013 р. 200.00 грн., 5.11.2013 р. 200.00 грн., 23.12.2013р. 200.00 грн.). На разі, не відшкодованим на час звернення позивача до суду залишається бути борг в сумі 7350.00 грн.. Викладене підтверджується показами у судовому засіданні сторін спору та їх представників, дослідженими у судовому засіданні письмовими матеріалами справи, якими є: ·Договір позики між сторонами спору від 25.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Рокитнянського районного нотаріального округу [PERSON], реєстровий запис № 2263, відповідно до якого [PERSON] позичила, а [PERSON] отримала від останньої в борг 11500.00 грн. на строк до 30.07.2008 року; ·Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 23.03.2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення у відповідності до ст..625 ЦК України боргу з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних за користування грошовими коштами. Відповідно до вказаного судового рішення з відповідача стягнуто на користь позивача основну суму боргу 11500.00 грн., втрати від інфляції в сумі 3512.95 грн. та 3% річних в сумі 862.50 грн., а всього 15875.45 грн.. Також на користь позивача стягнуто з відповідача 120.00 грн. в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат. Всього за судовим рішенням стягнуто з відповідача на користь позивача 15995.45 грн.; ·Довідка відділу ДВС Рокитнянського районного управління юстиції за якою загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 23.03.2011 року становить станом на 15.01.2014 року 11805.45 грн.. Відповідно до ч. 1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст..11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст.509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604 609 ЦК. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст..599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. З огляду на положення ст.ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст.625 ЦК України. Така позиція суду узгоджується із п.17 Постанови №5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин. Правильність такого висновку суду випливає також з огляду на положення листа Вищого Спеціалізованого Суду України № 10-74/0/4-13 від 16.01.2013 Про деякі питання застосування статті 625 ЦК України. Крім того, як вбачається з Рішення Європейського суду з прав людини від 11.01.2005 року у справі Дубенко проти України, Європейський суд з прав людини вказав, що невиконання судового рішення на користь заявника понад три роки було втручанням у право заявника на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Отже, відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини користування боржником грошовими коштами стягувача в період виконавчого провадження порушує право стягувача на мирне володіння своїм майном у світлі вимог статті 1 Першого протоколу до зазначеної Конвенції. За положеннями частини другої ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи вищевикладене, а також те, що інфляційні втрати та три відсотки річних не є санкцією, штрафом, неустойкою і не є способом забезпечення зобов'язання, оскільки є частиною самого зобов'язання, яке відповідачем порушено та встановлених обставин справи щодо невиконання відповідачем належним чином умов договору позики, що призвело до прострочення заборгованості, вимоги позивача про сум інфляційних втрат та 3% річних на прострочену суми заборгованості є обґрунтованими. На разі, останні не можуть бути задоволеними в обсязі проведеного представником позивача розрахунку та за вказаний ним період часу. При цьому суд приходить до висновку про необхідність стягнення таких сум за період часу, що відповідає визначеному ст..71 ЦК України загальному строку позовної давності три роки, а саме за період з 22.01.2011 року по 31.12.2013 року. Наданий представником позивача розрахунок сум, що підлягають стягненню, на переконання суду проведений не вірно. Так, зазначаючи суму заборгованості, на яку мають бути проведені нарахування інфляційних втрат та 3% річних, представник позивача помилково зазначив останню станом на 22.01.2011 року розміром 11805.45 грн., оскільки загальна сума заборгованості за договором позики, яка залишалася бути невідшкодованою на вказану дату і щодо якої можливе нарахування та вказаних нарахувань, становила 11500.00 грн.. Вказана сума заборгованості є безспірною з огляду на зміст рішення Рокитнянського районного суду від 23.03.2011 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням інфляційних втрат 3% річних за користування грошовими коштами та не оспорювалася сторонами у судовому засіданні. Звідси, є невірно визначеними представником позивача і суми відшкодування основної суми боргу з врахуванням частково сплачуваних відповідачем сум в період з 11.07.2011 року по 23.12.2013 року включно, а тому не можуть вважатися таким чином вірними проведені ним на підставі вказаних сум заборгованості нарахування інфляційних втрат та 3% річних. З огляду на зазначену суму заборгованості станом на 22.01.2011 року, обставин часткового погашення відповідачем боргу в період з 11.07.2011 року по 23.12.2013 року, судом із врахуванням листа Верховного Суду України Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ від 03.04.1997 року № 62-97 року та зазначеної у ньому формули (індекс інфляції розраховується у середньому на місяць, та якщо сума боргу повинна бути сплачена з 16 по 31 число відповідного місяця, то вона індексується з наступного місяця. При цьому правильним є нарахування інфляційних без урахування оплат здійснених у кінці місяця; формула розрахунку інфляційних втрат: сума боргу х індекс інфляції % - сума боргу) формули розрахунку 3% річних (сума боргу : 100% х 3% : 36 дн. х кількість днів прострочення заборгованості = розмір 3% річних) загальна сума інфляційних втрат та 3% річних, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, становлять відповідно 797.80 грн. та 782.31 грн.. Всього таким чином підлягає стягненню з відповідача 1580.11 грн.. Позов таким чином підлягає частковому задоволенню. Доводи представника відповідача в тім, що позивач звернулася до суду із позовом без предявлення попередньої вимоги до відповідача, як того вимагають положення ч.2 ст.625 ЦК України, та подала останню вже під час розгляду справи судом і що за таких обставин перебіг строку позовної давності має обчислюватися з моменту предявлення вимоги і що вказує на те, що законні права та інтереси позивача на момент звернення її до суду із позовом порушеними не були, а тому до предявлення такої вимоги позивач не мала права на звернення до суду із позовом, що власне самі вимоги позову не є обгрнутованими, на переконання суду з огляду на викладене судом обґрунтування часткового задоволення позовних вимог на увагу не заслуговують. З таких же міркувань судом не приймаються до уваги і доводи представника відповідача в тім, що підставою для відмови у задоволенні позову є наявність судового рішення між цими самими сторонами спору і з тих же підстав. Понесені позивачам судові витрати підлягають частковому відшкодуванню за рахунок відповідача у звязку із частковим задоволення позову і що узгоджується з положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial