Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який просив задовольнити, з підстав визначних в позовній заяві та вказав, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачами умов кредитного договору станом на 09.11.2015 року, виникла заборгованість у розмірі 60836,07 грн., яка складається з: - борг по відсоткам за користування кредитом у розмірі 49916,12 грн.; - інфляційні збитки у розмірі 10165,02 грн.; - 3% річних у розмірі 754,93 грн. 15.12.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 04.02.2016 року представником позивача була подана заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої , станом на 04.02.2016 року заборгованість збільшилась і становить 69579,00 грн., яка складається з: - борг по відсоткам за користування кредитом у розмірі 58156,55 грн., - інфляційні збитки у розмірі та 3% річних у розмірі 11422,45 грн., 04.02.2016 року представником позивача до суду була подано клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 04.02.2016 року, 01.03.2016 року, 12.04.2016 року відповідачі в судове засідання повторно не з'явились, повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, не зважаючи на те, що були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст.77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що в зв'язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 08.10.2013 року № 131004/с та договору поруки від 08.10.2013 року № 131004/с , 07.07.2014 року Солом'янським районним судом м. Києва було ухвалено рішення у справі № 760/12093/14-ц, яким позов Кредитної Спілки «Співдружність» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено та стягнуто з відповідачів заборгованості за кредитним договором у розмірі 19215,53 грн. та судового збору у розмірі 243,60 грн. Після того, як рішення набрало законної сили в рахунок погашення заборгованості боржниками не було здійснено жодних проплат. Таким чином, відсотки за користування кредитом встановлені в зазначеному рішенні суду не погашені, тіло кредиту не змінилось та становить 9471,75 грн., а тому зобов'язання не припинились. Крім того судом було встановлено, що кредит визнаний кредитом з підвищеним ризиком і відповідно почала застосовуватись відсоткова ставка у розмірі 1% денних на суму залишку по кредиту, тобто такий режим застосування відсоткової ставки продовжував діяти на момент подання позивачем позовної заяви до суду, тому боржники зобов'язані сплатити відсотки за весь період користування коштами неохоплений рішенням Солом'янського районного суду м.Києва від 07.07.2014 року, а саме з 31.05.2014 року по 09.11.2015 року. Станом на 04.02.2016 боржниками не були здійснено жодних проплат в рахунок погашення боргу, у зв'язку з чим заборгованість збільшилась . У відповідності до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, факт наявності заборгованості у відповідачів перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачами не спростований, тому позовні вимоги щодо боргу по відсоткам за користування кредитом у розмірі 58156,55 грн., визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України). Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 540 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Статтею 541 Цивільного кодексу України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України). З огляду на зазначене вимога про солідарне стягнення є правомірною. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року справа № 6-113 цс 14). Таким чином, вимоги позивача про стягнення інфляційних збитків та 3% річних у розмірі 11422,45 грн., є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачами.

Outcome: approved