Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати договір фінансового лізингу №3255 від 19.08.2017 року, укладений між ним та ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» (далі - Відповідач) недійсним, стягнути з Відповідача на його користь 38590 грн., які були сплачені відповідно до укладеного договору та понесені судові витрати у розмірі 1280 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 19.08.2017 року між ним та Відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №3255 (далі - Договір). Згідно положень ст. 1 зазначеного договору фінансового лізингу Відповідач зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль марки «Lada Largus», модифікації KS035L-A18-51, об'єм двигуна 1,6; тип КПП: МТ; привід 4х2, та передати його у користування позивача на строк та на умовах, передбачених Договором. Вартість предмета лізингу на момент підписання Договору складала 15015,56 доларів США з урахуванням ПДВ, що було еквівалентно 385900 грн. В цей же день, день укладення договору фінансового лізингу, позивач сплатив авансовий платіж, перерахувавши на наданий Відповідачем рахунок грошові кошти у розмірі 38590 грн. Однак, позивач бажає розірвати укладений договір фінансового лізингу, з огляду на те, що діяльність Відповідача з надання послуг фінансового лізингу підлягає ліцензуванню, проте в укладеному Договорі відсутні посилання на ліцензію, що дає підстави стверджувати, що Відповідач надавав послуги без отримання відповідної ліцензії. Також, зазначений Договір нотаріально не посвідчений та містить несправедливі умови, які порушують принцип добросовісності, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдає йому шкоди як споживачу. Разом з тим, зазначений Договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Між тим, зі змісту Договору убачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартість предмета лізингу, не погодили графік сплати лізингових платежів, що свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу позивач був позбавлений можливості ознайомитись із обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів. Окрім того, в Договорі відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місце знаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості укомплектованості та інших умов з продажу товару, тобто були звужені обов'язки Відповідача та розширені його права, до того ж договір не містить положень дострокової сплати лізингових платежів, що також є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності. У зв'язку з такими обставинами, позивач вважає, що зазначений Договір підлягає визнанню недійсним зі стягненням сплачених на його користь коштів. Представник позивача у судове засідання надав письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, а в разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Так, 19.08.2017 року між позивачем та Відповідачем було укладено договір фінансового лізингу №3255. Згідно положень ст. 1 Договору Відповідач зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль марки «Lada Largus», модифікації KS035L-A18-51, об'єм двигуна 1,6; тип КПП: МТ; привід 4х2, та передати його у користування позивача на строк та на умовах, передбачених Договором (а.с.10-17). Відповідно до п. 8.2 ст. 8 Договору вартість предмета лізингу на момент підписання Договору складала 15015,56 доларів США з урахуванням ПДВ, що було еквівалентно 385900 грн., однак, як убачається зі змісту п. 8.3 цієї ж статті Договору, остаточна вартість предмету лізингу залежить від курсу долара США або зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Згідно квитанції від 19.08.2017 року, позивач, у виконання укладеного Договору, сплатив на наданий Відповідачем рахунок авансовий платіж у розмірі 38590 грн. (а.с.18). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Окрім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень договору або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Таким чином, аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Як убачається з п. 12.1 Договору, у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, позивачем у даному випадку, лізингодавець, Відповідач, повертає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. Окрім того, умовами Договору передбачено право Відповідача розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання позивачем його положень зі стягненням з останнього певних штрафних санкцій, однак таке право у позивача умовами Договору не передбачено. Зокрема, відповідно до п. 12.4 договору максимальний строк повернення грошових коштів становить 30 банківських днів з моменту отримання Відповідачем заяви позивача про розірвання Договору із зазначенням власних банківських реквізитів, згідно з якими повинні бути перераховані грошові кошти, проте відповідальність Відповідача за прострочення повернення грошових коштів договором не передбачена. Разом з тим, п. 12.5 Договору передбачено, що позивач за несвоєчасне внесення лізингових платежів зобов'язаний сплачувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діє в період за який сплачується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи від дня, наступного за днем оплати поточного лізингового платежу, до дня фактичної оплати цього лізингового платежу включно. Також суд зазначає, що п. 10.12 Договору встановлена умова, що дострокове погашення лізингових платежів, яка може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту прийому-передачі предмета лізингу, що є обмеженням права споживача на дострокове виконання своїх зобов'язань. Таким чином, суд приходить до висновку, що такі умови Договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, є несправедливими, завдають шкоди споживачеві, а їх наявність в Договорі порушує принцип добросовісності, що є підставою для визнання договору недійсним. Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Так, досліджуючи матеріали справи, суд зазначає, що в матеріалах справи такий дозвіл (ліцензія) відсутній. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи з положень норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, й визнання такого договору недійсним судом не вимагається. Доказів того, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, нотаріально посвідчений, матеріали справи не містять. Отже, оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, тому суд уважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та є необхідність у їх задоволенні та стягненні з Відповідача на користь позивача сплачених за Договором коштів у повному обсязі. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України з Відповідача на користь позивача підлягають також стягненню понесені судові витрати у розмірі 1280 грн. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: approved