Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 15 жовтня 2011 року, коли він виконував свої трудові обовязки, працюючи у відповідача підземним прохідником на ш. «Родина», а саме завантажуючи вагонетки рухомого складу гірничою масою, з ним стався нещасний випадок:пересуваючись по орту-заїзду, він оступився та впав на підошву виробки, унаслідок чого травмував спину. В наступному йому було встановлено діагноз: забій поперекового та крижового відділу хребта, у звязку з чим було встановлено 40% втрати працездатності та 3 групу інвалідності с наступним переосвідченням 10 травня 2015 року. Вважає, що саме за вини відповідача, який є обєктом підвищеної небезпеки, його здоровя було пошкоджено, чим йому було завдано фізичних страждань та моральної шкоди: в момент нещасного випадку отримав тяжкі травми хребта, неодноразово доставлявся в лікарні у звязку з болями в поперековому відділі хребта, біль віддає в ліву ногу, він відчуває оніміння пальців лівої стопи, після стаціонарного лікування він був виписаний без покращення, оскільки больовий синдром залишається інтенсивним, він постійно кульгавить на ліву ногу, ходить за допомогою палиці, у нього почав розвиватися травматичний остеохондроз поперекового відділу хребта з вираженим порушенням динамічної функції хребта, що в 30 своїх років він уже втратив працездатність, є інвалідом, у звязку з чим звільнився з підприємства, оскільки в звязку із тенденцією погіршення стану здоровя не має змоги працювати, почав переносити моральні страждання та переживання, викликані пошкодженням здоровя, оскільки усвідомлює, що в звязку із травмами не є здоровою людиною та ніколи не зможе вести активний, повноцінний спосіб життя, на теперішній час у нього зявився страх перед майбутнім, члени його сімї вимушені постійно доглядати за ним, нести великі матеріальні витрати на ліки та допоміжні заходи, у звязку з просить у відшкодування моральної шкоди стягнути на його користь з відповідача 275000 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав на підставах, у ньому зазначених. Представник відповідача проти їх задоволення заперечував за тих підстав, що трудове каліцтво виникло за вини самого позивача, який під час виконання своїх трудових обовязків не дотримався положень інструкцій по охороні праці та порушив трудову та виробничу дисципліну. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Судом встановлено, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці позивача, останній працював у період із 08.04.2002 року на ш. «Родина» у ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» (правонаступник ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») (далі Відповідач) підземним гірничим робітником 3 та 4 розряду, з 01.04.2013 року прибиральником території господарської дільниці, а 07.05.2013 року позивача було звільнено за власним бажанням (а.с.7-9). Відповідно до акту розслідування нещасного випадку від 20.10.2011 року та акту №7 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, який стався з позивачем 15.10.2011 року, комісією вказано обставини, за яких стався нещасний випадок: позивач, працюючи у Відповідача на дільниці №8 підземним прохідником ш. «Родина», будучи згідно наказу тимчасово переведеним на дільницю №26, де виконував роботи із завантаження вагонеток рухомого складу гірничою масою, пересуваючись по орту-заїзду, оступився та впав на підошву виробки, унаслідок чого травмував спину, надалі йому було встановлено діагноз: забій поперекового та крижового відділу хребта, гематома поперекової ділянки, корінцевий та виражений больовий синдром та було встановлено допущення позивачем порушення вимог законодавства про охорону праці, а саме вимоги пункту 1.2.11 Інструкції з охорони праці для робітників, зайнятих на підземних роботах (а.с.10-19). У виписці із Постанови №8 від 31.08.2012 року засідання комісії з питання вирішення спорів у справах потерпілих відділення виконавчої дирекції ФССВНВНВПЗ України в м. Кривому Розі щодо встановлення відсотка зменшення розміру одноразової допомоги позивачу внаслідок нещасного випадку на виробництві зазначено, що ушкодження здоровя позивача настало не лише з причин, що залежать від роботодавця, а й унаслідок порушення позивачем нормативних актів, тому комісія вирішила, що позивач отримав травму не під час безпосереднього виконання робіт, а під час пересування по орт-заїзду, у звязку з чим було постановлено зменшити позивачу одноразову допомогу в розмірі 10 відсотків (а.с.46). Згідно висновку медико-соціальної експертної комісії позивачу первинно (довідка від 29.05.2012 року) встановлено 40% втрати професійної працездатності в звязку з трудовим каліцтвом, визнано позивача інвалідом 3-ї групи, при наступному огляді (довідка від 04.06.2013 року) підтверджено 40% втрати професійної працездатності та 3-ю групу інвалідності, при огляді повторно 07.05.2015 року встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3-тю групу інвалідності, наступне переосвідчення призначено на 10.05.2017 року, при цьому протипоказано важку фізичну працю та роботу з тривалим, вимушеним положенням тулуба, встановлено рекомендації медикаментозне лікуванні, стаціонарне лікування, лікування у травматолога та невропатолога, носіння жорсткого корсету, пересування за допомогою палиці (а.с.20, 47-49). Згідно виписок із медичної карти позивача, останній у звязку з травмою був госпіталізований в КЗ «Міська клінічна лікарня №5», тривалий час проходив лікування, був виписаний без покращення стану, звертався неодноразово до Інституту промислової медицини, КЗ «Міська лікарня №4», КЗ «Міська клінічна лікарня №5» у звязку з ускладненням стану здоровя внаслідок виробничої травми після травматичного остеохондрозу відділу хребта, кульгає на праву нижню кінцівку, позивачу встановлено лікувальні та трудові рекомендації продовжувати курс фізіотерапевтичного лікування, параартикулярні блокади з флостероном, протирецедивне лікування двічі на рік, дотримування ортопедичного режиму, медикаментозне лікування (а.с.21-28). Суд не бере до уваги доводів представника Відповідача про те, що травмування позивача відбулося саме внаслідок його дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди, оскільки нещасний випадок з позивачем стався саме під час виконання ним трудових обовязків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобовязаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці та несе безпосередньо відповідальність за порушення зазначених вимог. Судом враховується той факт, що відповідно до наказу №417 від 07.10.2011 року по ш. «Родина» позивача тимчасово було переведено для виконання письмового наряду з дільниці №8 на дільницю №26 на навантаження гірничої маси на горизонті 1315 м., а відтак бере до уваги, що місце для виконання робіт для нього було новим, територія, де стався нещасний випадок, була мало освітленою (а.с.55). Окрім того, в п. 2 акту розслідування нещасного випадку, що стався 15.10.2011 року з позивачем, указано, що 12.08.2009 року на дільниці №8 стався аналогічний нещасний випадок із робітником, а, отже, територія характеризується умовами, які мають підвищену небезпеку для працівників. Суд уважає, що в даному випадку саме Відповідач повинен відшкодувати позивачеві моральну шкоду, так як відповідно до ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган, ст. 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, а ст. 2371 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Що ж стосується доводів представника Відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди в зв'язку з втратою працездатності, то вони не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача та отримання ним інвалідності йому спричинена моральна шкода. При цьому, суд враховує, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 6, ст. 13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця. Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог\~ст. 2371 КЗпП України\~суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування. Окрім того, ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Частина 1 ст. 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої трудовим каліцтвом, повинен вирішуватися на підставі норм\~КЗпП України\~при доведеності виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах (ст. 153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. \~ На підставі досліджених доказів суд уважає, що належним відповідачем по справі є саме ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», оскільки правовідносини сторін щодо відшкодування моральної шкоди, виникли в травні 2012 року, тобто з моменту встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», а не відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, що спричинили втрату працездатності», норми якого є спеціальними. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного \~звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до\~ст. 2371 КЗпП України\~ за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. \~\~\~\~\~ Згідно до ст. ст. 1, 8, 16 Закону України «Про обєкти підвищеної небезпеки» від 18.01.2001 року № 2245-ІІІ «Шкода (в тому числі моральна), заподіяна фізичним чи юридичним особам внаслідок аварії, що сталася на об'єкті підвищеної небезпеки, незалежно від вини суб'єкта господарської діяльності, у власності або користуванні якого перебуває об'єкт підвищеної небезпеки, відшкодовується суб'єктом господарської діяльності цим особам у повному обсязі, крім випадків, коли аварія виникла внаслідок непереборної сили або з умислу потерпілого». Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про ідентифікацію та декларування безпеки обєктів підвищеної небезпеки» відповідач Публічне акціонерне товариство «КЗРК» є обєктом підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Ураховуючи, що дії, які полягають у виконанні трудових обовязків позивачем є такими, що виконувались в інтересах Відповідача, а відтак суд розцінює їх як такі, що виконувалися потерпілим внаслідок сумлінного ставлення до своєї роботи та вчинювалися внаслідок добросовісної помилки щодо сприймання потерпілим в першу чергу інтересів виробництва та своїх обов'язків, ніж своєї безпеки. Із урахуванням викладених обставин, суд убачає наявність спричинення позивачу моральної шкоди незалежно від наявності з цього приводу висновку МСЕК, яку повинен відшкодувати саме Відповідач, який не створив працівнику безпечні умови праці, що призвело до ушкодження його здоров'я на виробництві та моральних страждань потерпілого. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивача до ПАТ «КЗРК» є обґрунтованими і не суперечать чинному законодавству. У судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю Позивачеві була заподіяна шкода, він був тяжко травмований, йому було заподіяно чисельні травми внаслідок нещасного випадку, який з ним стався, в результаті чого позивач утратив працездатність в розмірі 40% та є інвалідом 3 групи, позивачу на час травмування було 30 років, на теперішній час він не має змоги нормально ходити, кульгавить на праву ногу, змушений носити корсет, і що для позивача це не лише фізичні щоденні болі, а також нервовий стрес та потрясіння, що щоденно за рекомендаціями лікарів позивач приймає медикаментозне лікування, носить жорсткий корсет, рухається за допомогою палички, що позивач у зв'язку зі станом свого здоров'я переносить щоденні моральні страждання та переживання. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди, суд ураховує обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров'я, втрату професійної працездатності в звязку з трудовим каліцтвом, істотність вимушених змін в його життєвих стосунках, а також ураховує ступінь вини самого потерпілого в нещасному випадку, що стався, в розмірі 10% та приймає до уваги той факт, що потерпілий тимчасово виконував роботу на іншій дільниці, тобто на новому робочому місці, тому, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає можливим стягнути на його користь 40000 грн., що, на думку суду, буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач щоденно зазнає. Отже, суд доходить висновку про часткове задоволення позову. На підставі положень ст. 88 ЦПК України з Відповідача в дохід держави підлягають стягненню 487 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial