Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в якій зазначив, що 25 червня 2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] надала відповідачу кошти в розмірі 560 000 (п'ятсот шістдесят тисяч) гривень. Факт отримання відповідачем зазначеної суми грошових коштів підтверджується розпискою від 25 червня 2013 року. Згідно умов договору позики відповідач зобов'язався повернути грошові кошти в повному розмірі до 25 вересня 2013 року, а у разі неповернення грошових коштів в повному розмірі в обумовлений договором строк - переписати на позивача право власності на частину нежитлового приміщення підвалу та 1-го поверху, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], у строк до 20.10.2013 року. До вказаного часу відповідач умови договору не виконав, кошти не повернув, у зв'язку із чим позивач просить зобов'язати [PERSON] повернути борг у розмірі 560 000 гривень, а у разі неможливості передати у власність [PERSON] 1/2 частини нежитлового приміщення підвалу та 1-го поверху, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], шляхом укладання договору дарування. Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судові засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково виходячи із наступного. Судом встановлено, що 25 червня 2013 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого, позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 560 000 (п'ятсот шістдесят тисяч) гривень, що еквівалентно 70 000 (семи десяти тисячам) доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладання договору (а.с. 4-5). Факт отримання грошових коштів підтверджується розпискою, написаною 25.06.2013 року власноруч відповідачем (а.с.6). Також судом встановлено, що за умовами договору (п.6) у випадку неповернення відповідачем позиченої суми у строк до 30.09.2013 року [PERSON] зобов'язався відчужити на користь [PERSON] 1/2 частину нежитлового приміщення підвалу та 1-го поверху, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та належить на праві приватної власності позичальнику на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2007 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.05.2007 року у власність позикодавця в рахунок погашення позики, у строк до 20.10.2013 року шляхом підписання договору дарування. До вказаного часу, зокрема до обумовленого договором строку, відповідач грошові кошти не повернув та не відчужив на користь [PERSON] зазначене вище майно. Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження, згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач грошові кошти відповідно до умов договору позивачеві не повернув, за таких обставин суд стягує з відповідача 560 000 гривень (еквівалент 70 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладання договору) боргу на користь позивача. В той же час суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON] в разі неможливості повернення боргу передати у власність [PERSON] 1/2 частини нежитлового приміщення підвалу та 1-го поверху, яке розташоване за адресою: м. Житомир, вул. Шелушкова 112, шляхом укладання договору дарування з наступних підстав. Згідно зі ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За правилами ст.ст. 574, 575, 577 ЦК України застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу грошові кошти у сумі 560 000 гривень, а [PERSON] зобов'язався повернути суму позики до 25 вересня 2013 року. У разі неповернення позики відповідач погодився передати у власність позивача частину нежитлового приміщення підвалу та 1-го поверху, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], яка належить йому на праві власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності припиняється, зокрема, у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. (ст. 346 ЦК України) Матеріалами справи підтверджено, що між сторонами виникли відносини, що пов'язані з отриманням відповідачем позики (грошових коштів). З матеріалів справи не вбачається, що на забезпечення виконання договору позики між сторонами укладався договір іпотеки частини нежитлового приміщення підвалу та 1-го поверху. Зобов'язання відповідача, визначене у розписці, про передачу на користь позивача частини нежитлового приміщення підвалу та 1-го поверху, що належить відповідачу на праві власності, не є підставою для визнання за позивачем права власності на таку частину нерухомого майна, оскільки сторонами не дотримано нотаріальної форми правочину, а саме договору іпотеки частини нерухомого майна, порушення такої форми правочину тягне нікчемність договору в цій частині та відсутність юридичних наслідків для сторін. Відповідно до п.4, 5 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення та примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: partial