Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до первісного відповідача [PERSON], в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок № 4 по вул. Садова в с. Шевченкове Вітовського (раніше - Жовтневого) району Миколаївської області та на земельну ділянку, площею 0,15 га, виділену для будівництва та обслуговування цього житлового будинку. Зазначав, що 13 листопада 2001 року він уклав з громадянкою [PERSON] договір купівлі-продажу, за яким купив у останньої зазначений будинок та земельну ділянку, але далі, отримане у власність майно не зареєстрував в уповноважених держаних органах. В теперішній час він звернувся до державного реєстратора, але йому було відмовлено в реєстрації цього майна, оскільки не представив належним чином оформлених документів, підтверджуючих перехід права власності, в тому числі, в договорі не чітко виписано перехід права власності на земельну ділянку: хоча в договорі і зазначено про продаж земельної ділянки, але на момент його укладення земельна ділянка значилася на праві власності згідно з державним актом за [PERSON] Посилаючись на те, що договір був укладений і посвідчений відповідно до вимог законодавства, однак через зазначену обставину він не може зареєструвати власність на своє ім'я, тому просив визнати право власності на це майно в судовому порядку. Під час розгляду справи було встановлено, що [PERSON] померла 20 серпня 2004 року, тому за ухвалою суду від 11 липня 2016 року до участі в справі була залучена належний відповідач [PERSON], яка є єдиною спадкоємицею після смерті [PERSON] В судове засідання сторони не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від позивача надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі, а позов задовольнити. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 30 листопада 2001 року позивач уклав з громадянкою [PERSON] письмовий договір, за яким він придбав у неї житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,15 га, розташовані за адресою: Миколаївська область, Жовтневий (тепер Вітовський) район, с. Шевченкове, вул. Садова, 4. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] Однак цей договір позивач в державному органі не зареєстрував. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку або ж земельної ділянки укладається в письмовій формі та підлягає обовязковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору сторони узгодили всі суттєві його умови. При цьому, відповідно до умов договору на момент його укладення, продавцю [PERSON] майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою 20 жовтня 2000 року. Також, при продажі земельної ділянки документ, що посвідчує право власності на неї не був переоформлений на ім'я [PERSON], а був ще на ім'я свого первісного власника спадкодавця [PERSON]. В теперішній час, звернувшись до державного реєстратора із заявою про реєстрацію своєї власності, отриманої за вказаним вище договором купівлі-продажу, він отримав відмову із зазначених вище підстав. З матеріалів справи вбачається, що на час укладення договору купівлі-продажу [PERSON] земельну ділянку та будинок отримала в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З моменту прийняття спадщини до спадкоємця переходять всі права на спадкове майно Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що вказаний будинок та ділянка належали на час укладення договору [PERSON] і дане майно після укладення договору перейшло до покупця [PERSON] Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, він не може захистити своє майнове право через зміни у законодавстві, які регулюють порядок реєстрації нерухомої власності, а також через смерть попередньої власниці, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності. Враховуючи викладене,

Outcome: approved