Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з своїм вищезгаданим позовом. У позовній заяві вказує, що рішенням шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.04.2010 року року в загальному розмірі 139 120 гривень, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 22.09.2013 року року в загальному розмірі 34 780 гривень. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області вказане рішення суду першої інстанції було змінене: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.04.2010 року в розмірі 94 601,60 гривень, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 22.09.2013 року в розмірі 34 780 гривень. Таке рішення суду було виконано лише 15.02.2016 року. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму інфляційних втрат, 3 % річних, пені, неустойки, процентів у загальному розмірі 201 079,54 гривень,а також 6 000 гривень моральної шкоди. В судовому засіданні позивач на заявленому позові наполіг за вищевказаними підставами. У минулому судовому засіданні сторона відповідача на позов заперечила, вказуючи на необґрунтованість та незаконність заявлених позовних вимог, які ж до того, на думку сторони відповідача, не є доведеними. У судове засіданні 9 червня 2017 року сторона відповідача не явилася, залишивши приміщення суду після закінчення минулого судового засідання, не звернувшись до секретаря судового засідання для отримання судової повістки. Оскільки відповідач не надав суду інформації щодо його адреси, відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою та копіями відповідних документів була надіслана відповідачу поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся і через розміщення на офіційному веб-порталі «Судова влада України» оголошення про дату, час та місце проведення судового засідання. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Дійсно, рішенням шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24 жовтня 2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.04.2010 року в загальному розмірі 139 120 гривень, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 22.09.2013 року в загальному розмірі 34 780 гривень. Надалі, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 08.04.2015 року вказане рішення суду першої інстанції було змінене: стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 27.04.2010 року в розмірі 94 601,60 гривень (з розрахунку від неповернутих 5440 євро), а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 22.09.2013 року в розмірі 34 780 гривень (з розрахунку від неповернутих 2000 євро). Таке рішення суду апеляційної інстанції набрало законної сили в день його ухвалення. При цьому судами було встановлено наступне. Так, 27.04.2010 року між позивачем та відповідачем був укладений в письмовій формі договір позики. Згідно договору позивач надав відповідачеві позику - 8000 євро, які відповідач і отримав в день укладення договору. За умовами укладеного договору відповідач зобов'язався повернути зазначену грошову суму не пізніше трьох років. Крім того, 22.09.2013 року між позивачем та відповідачем був укладений в письмовій формі договір позики. Згідно договору позивач надав відповідачеві позику - 2000 євро, які відповідач і отримав в день укладення договору. За умовами укладеного договору відповідач зобов'язався повернути зазначену грошову суму на першу вимогу. Вимога про повернення сум позик була пред'явлена позивачем до відповідача. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Заборгованість за договором від 27.04.2010 року складає 5440 євро. Крім того, заборгованість за договором від 22.09.2013 року складає 2000 євро. За поясненнями позивача, вказане судове рішення було виконане лише 15.02.2016 року, коли позивачем були отримані через Шевченківський ВДВС ЗМУЮ примусово стягнуті з відповідача кошти. За статтями 11, 27 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона відповідача, заперечуючи на позов, обмежилася лише власними поясненням, не надавши суду ані доказів, ані власного розрахунку заборгованості на спростування розрахунку позовних вимог, здійсненого позивачем, а тому суд зійснює розрахунок на підставі тих доказів, що надані сторонами та маються в матеріалах справи. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України. Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Факт повернення суми позики до звернення позивача до суду, але з порушенням встановленого договором позики строку повернення, не звільняє боржника від відповідальності, передбаченої статтями 625, 1048 ЦК України. Судовим рішенням від 08.04.2015 року було стягнуто загалом 129 381,60 гривень, період заборгованості за якими становить з 08.04.2015 року по 15.02.2016 року. Позивач просить стягнути індекс інфляції. Так, індекс споживчих цін (індекс інфляції) у квітні 2015 року відносно лютого 2016 року становить 105 %. Отже, основний борг з урахуванням встановленого індексу інфляції становить: 129 381,60 х 105 % = 135 850,68 гривень. Сума нарахування трьох процентів річних становить: (129 381,60 х 3% /365) х 313 днів прострочення = 3 328,47 гривень. З викладеного суд доходить обґрунтованого висновку, що стягненню підлягають: 135 850,68 - 129 381,60 + 3 328,47 = 9 797,55 гривень. При цьому пеня (подвійна облікова ставка НБУ) стягненню не підлягає, оскільки на виниклі правовідносини (між фізичними особами) не розповсюджується положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» (ст. 1 Закону). Згідно із ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а у відповідності до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Статтею 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При вирішенні заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди суд виходить з наступного. Як передбачають чч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Такі положення щодо обов'язку доказування відповідають і вимогам ст. 60 ЦПК України, частина 3 якої наголошує, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Незважаючи на викладене, позивач у судовому засіданні так і не виконав свого обов'язку доказування. Так, після з'ясування всіх обставин справи та перевірки їх доказами сторона позивача матеріали справи так і не доповнила, інших клопотань, в тому числі і щодо забезпечення доказів, не заявляла. З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Інші ж доводи позивача не впливають на правильність висновку суду, оскільки не є прийнятними стосовно стягнення з відповідача збитків, якими можуть бути лише втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) /ч.2 ст. 22 ЦК України/, чого в даній справі судом установлено й не було. На підставі викладеного,

Outcome: partial