Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що 18.03.2012 р. між її чоловіком [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позички, за яким [PERSON] отримав 360000 грн., які зобов'язувався повернути до 18.03.2013 р.. При цьому вона ні усної, ні письмової згоди на укладення цього договору не надавала, їй взагалі не було відомо про його укладення. А тому вважає, що зміст спірного договору суперечить діючому цивільному законодавству, а саме приписам статті 65 Сімейного Кодексу України. Просить суд договір позички, укладений 18 березня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним з моменту укладення. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги. Підтвердила обставини, викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] позов визнав. пояснив, що йому не відомо, чи повідомляв [PERSON] дружині про укладення спірного договору. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав. Надав суду письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи. Вважає, що цим договором права позивачки не порушуються. Крім того зазначає, що цей договір не потребував нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, не є договором стосовно цінного майна, а тому надання письмової згоди дружини не було обов'язковим. А відповідно до пункту 7 спірного договору, сторони отримали згоду іншого з подружжя (дружини) на його укладення. Також зазначив, що укладений між відповідачами договір не є правочином щодо розпорядження спільною власністю подружжя, він не створює ніяких обов'язків для позивачки, а відтак на нього не поширюються положення ст.ст. 60, 61, 65 СК України та ст.ст. 368, 369 ЦК України. Просить в задоволенні позову відмовити. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] позичка [PERSON] повернута в повному обсязі. Суд, вислухавши сторін, свідків, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, вважає що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 31.12.1991 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований відділом актів громадянського стану Подільського районного управління юстиції в м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про одруження 31.12.1991 року зроблено запис за № 667 (а.с. 7) 18.03.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позички, за яким [PERSON] отримав від [PERSON] позику у розмірі 360000 грн., що на день укладення договору складало еквівалент 45000 доларів США. При цьому, відповідно до пункту 7 Договору, позичальник та позикодавець підтверджують, що вони отримали згоду всіх осіб, у тому числі членів їх родини та іншого з подружжя (дружини) на укладення цього договору (а.с. 5-6). Відповідно до ч. 2 статті 65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Судом встановлено, що спірний договір виходить за межі дрібного побутового, а належних доказів того, що [PERSON] при його укладенні діяв за згодою дружини [PERSON], суду не надано. Зміст пункту 7 Договору не дає можливості достовірно встановити наявність згоди [PERSON] на укладання її чоловіком договору позички на суму 360000 грн.. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що спірним договором права [PERSON] не порушені - є необґрунтованим. Оскільки ним не доведено, що при укладенні цього договору [PERSON] діяв в особистих інтересах та відповідав за взятим зобов'язанням майном, що було його особистою власністю. Це дає підстави зробити висновок, що [PERSON] діяв в інтересах сім'ї. а відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно використане в інтересах сім'ї. Згідно зі ст.. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним з подружжя. Якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то грші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Оскільки спірний договір виходить за межі дрібного побутового, а належних доказів того, що [PERSON] при його укладенні діяв за згодою дружини [PERSON], суду не надано, то договір позички, укладений 18.03.2012 р. між [PERSON] та [PERSON] суперечить положенням статті 65 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст.. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Частиною 1 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Частиною 4 статті 369 ЦК України визначено, що правочин щодо розпорядження спільними майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. За таких обставин позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити відповідно до положень статті 88 ЦПК України.

Outcome: approved