Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який підтримав у заяві про розгляд справи без його участі, та вимоги мотивує тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою зареєстрований піднаймач [PERSON] , який з 2012 року не проживає за місцем реєстрації, участі в оплаті комунальних послуг не приймає, його речей в квартирі немає, жодних витрат по утриманню житла він не несе. Тому позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю, шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 16.03.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 05.01.2011 року. (а.с.3-5). Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 24.12.2020 року, у квартирі [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.6). З акту від 11.09.2020 року, складеного КП «Сумижилкомсервіс», вбачається, що [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , проте, не проживає у вказаній квартирі з 01.02.2012 року. (а.с.8). Між сторонами виникли житлові цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Положенням ст.\~76\~ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач належними та допустимими доказами довів, що гр.\~ [PERSON] з 2012 року не проживає у квартирі [ADDRESS] , однак залишається бути зареєстрованим за вказаною адресою, що порушує право [PERSON] щодо володіння, користування і розпорядження належним йому майном, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідач [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій зазначив про відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог, тобто фактично визнав позов. Відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин,

Outcome: approved