Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 60000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в результаті професійного захворювання. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що згідно із записами трудової книжки позивача з 25.11.1996року по 18.04.2017 року (20 років 04 місяця 24 дні) останній працював помічником машиніста тепловоза в цеху експлуатації управління залізничним транспортом на ПАТ «Запоріжсталь». Розпорядженням від 18.04.2017р. позивача було звільнено з підприємства з підстав статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Згідно з медичним висновком, виданим на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 15.01.2019р. № 64 позивачу було встановлено професійне захворювання за двома діагнозами: 1. Вібраційна хвороба другої стадії: синдром церебрально-периферичної дистонії, ускладнений гіпертонічною хворобою II ст. та дисциркуляторною енцефалопатією І-ІІст.. з астено-вестибулярним синдромом; синдром полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеню), деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом лівого ліктьового (ПФ другого ступеню) та колінних (ПФ другого ступеню) суглобів. 2. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група «А». ЛH- першого-другого ступеню. За даними інформаційної довідки про умови праці працівника Головного Управління Держпраці у Запорізькій області № 08/03.2-24/1867 від 16.03.2018р. підтверджено працю позивача у шкідливих умовах в цеху експлуатації управління залізничним транспортом на ПАТ «Запоріжсталь» протягом 20 років 04 місяці 24 дні. Тож як висновок: за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, умови та характер праці помічника машиніста тепловоза за результатами атестації робочого місця позивача за 2006 та 2011 роки відносяться до III класу 3 ступеню шкідливих і небезпечних умов праці. Стосовно результатів атестації робочого помічника машиніста тепловозу, проведеної в 2016 році, умови та характер робочого місця відносяться до III класу 2 ступеню шкідливих і небезпечних умов праці. У зв`язку із чим Криворізьким НДІ промислової медицини встановлено зв`язок захворювання позивача із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві Відповідача. Згідно з висновком ОМСЕК № 1 від 25.02.2019 р. вперше позивача визнано особою з інвалідністю третьої групи з втратою 50% працездатності зі строком переогляду 01.03.2021р. Також рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування за рекомендацією лікаря, профпатолога, невролога, пульмонолога та сімейного лікаря і санаторно-курортне лікування за наявності ф.070/у. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного захворювання, складеного підприємством 6 лютого 2019 року та затвердженого Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, причиною профзахворювання є наявність на робочому місці шкідливих виробничих факторів, які перевищували допустимі норми у декілька разів, а саме кремнію діоксину кристалу з вмістом пилу від20,46 о 10,0 мг/м3, при ГДК 4,0 мг/м3, заліза оксид 7,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, підвищенням вібрації та шуму, які перевищують гранично допустимі норми, та інше, яких протягом всього часу праці позивача на підприємстві відповідача, останнім не було усунуто. У зв`язку із тим, що професійна хвороба розвинулась внаслідок впливу шкідливих та небезпечних факторів виробництва, позивач вважає, що крім фізичного болю він страждає і морально. Його душевні страждання, які виражаються у неспокою, переживаннях за подальшу свою долю та життя родини, відсутністю нормального життя, призводять до погіршених умов життя та фізичних й соціальних обмежень. У зв`язку із чим позивач постійно відчуває себе у стані стресу, що негативно відобразилось на його житті та відносинах з оточуючими та близькими. На адресу суду надійшла заява про часткове визнання позовних вимог, відповідно до якої відповідач частково визнає позовні вимоги у розмірі 10000 грн., виходячи з того, що роботодавцем постійно застосовувались заходи щодо зменшення рівня шкідливих факторів ще до виникнення професійного захворювання у позивача, який був ознайомлений з умовами праці на робочих місцях та погоджувався працювати в таких умовах, що підтверджується відповідними картами умов праці, з якими останній ознайомлювався особисто під розпис. Згідно медичних висновків про проходження медичних оглядів позивач був визнаний придатним для роботі за професією та не мав жодних протипоказань. Позивач не скаржився на погіршення стану здоров`я, а продовжував працювати у вказаних умовах. В судове засіданні позивач та представник позивача не з`явилися. Надано клопотання про слухання справи за відсутності позивача, наполягали на задоволені позову у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні просить суд прийняти рішення з урахуванням обставин, які були викладені у відзиві на позов. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно до приписів статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При цьому жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Відповідно до норми статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач з 25.11.1996року по 18.04.2017 року працював помічником машиніста тепловоза в цеху експлуатації управління залізничним транспортом на ПАТ «Запоріжсталь», та був звільнений з підстав статті 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується трудовою книжкою, наказом (розпорядженням) про прийом на роботу №342 від 25.11.1996 року та наказом (розпорядженням) № 175 щодо припинення трудового договору від 18.04.2017 року. За даними інформаційної довідки про умови праці працівника Головного Управління Держпраці у Запорізькій області № 08/03.2-24/1867 від 16.03.2018р. підтверджено працю позивача у шкідливих умовах в цеху експлуатації управління залізничним транспортом на ПАТ «Запоріжсталь» протягом 20 років 04 місяці 24 дні. Тож як висновок: за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, умови та характер праці помічника машиніста тепловоза за результатами атестації робочого місця позивача за 2006 та 2011 роки відносяться до III класу 3 ступеню шкідливих і небезпечних умов праці. Стосовно результатів атестації робочого помічника машиніста тепловозу, проведеної в 2016 році, умови та характер робочого місця відносяться до III класу 2 ступеню шкідливих і небезпечних умов праці. Згідно з медичним висновком, виданим на підставі протоколу засідання лікарсько-експертної комісії Криворізького Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 15.01.2019р. № 64 позивачу було встановлено професійне захворювання за двома діагнозами: 1. Вібраційна хвороба другої стадії: синдром церебрально-периферичної дистонії, ускладнений гіпертонічною хворобою II ст. та дисциркуляторною енцефалопатією І-ІІст.. з астено-вестибулярним синдромом; синдром полірадикулоневропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеню), деформуючого артрозу у поєднанні з періартрозом лівого ліктьового (ПФ другого ступеню) та колінних (ПФ другого ступеню) суглобів. 2. Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група «А». ЛH- першого-другого ступеню. Відповідно до акту розслідування причин виникнення у позивача хронічного професійного захворювання за формою П-4, складеного підприємством 6 лютого 2019 року та затвердженого Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області, причиною профзахворювання є наявність на робочому місці шкідливих виробничих факторів, які перевищували допустимі норми у декілька разів, а саме кремнію діоксину кристалу з вмістом пилу від20,46 о 10,0 мг/м3, при ГДК 4,0 мг/м3, заліза оксид 7,0 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3, підвищенням вібрації та шуму, які перевищують гранично допустимі норми, та інше, яких протягом всього часу праці позивача на підприємстві відповідача, останнім не було усунуто., тобто зазначеним актом встановлено зв`язок зазначеного захворювання із роботою у шкідливих та небезпечних умовах праці на підприємстві ПАТ «Запоріжсталь». Згідно висновку ОМСЕК № 1 від 25.02.2019 р. вперше позивача визнано особою з інвалідністю третьої групи з втратою 50% працездатності зі строком переогляду 01.03.2021р. Також рекомендовано амбулаторне та стаціонарне лікування за рекомендацією лікаря, профпатолога, невролога, пульмонолога та сімейного лікаря і санаторно-курортне лікування за наявності ф.070/у. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до ч.8 ст. 36 Закону України від 23.09.1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у редакції, що набрала чинності з 01 січня 2015 року, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень\~Цивільного кодексу України\~та\~Кодексу законів про працю України. До професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов`язаних з роботою частина четверта статті 14 Закону (1105-14). Згідно зі ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 153 Кодексу Законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноваженого ним органу. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вiдповiдно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку iз знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також дiлової репутацiї фiзичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, iншим майном або в iнший спосiб. Розмiр грошового вiдшкодування моральної шкоди визначається судом залежно вiд характеру правопорушення, глибини фiзичних та душевних страждань, погiршення здiбностей потерпiлого або позбавлення його можливостi їх реалiзацiї, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є пiдставою для вiдшкодування, а також з урахуванням iнших обставин, якi мають iстотне значення. При визначеннi розмiру вiдшкодування враховуються вимоги розумностi i справедливостi. Відповідно до норм ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.13 вищевказаної постанови, згідно з ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя i здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також зазначити рішення Європейського суду з прав людини у справі «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Оцінивши обставини справи та надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач в період виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача, внаслідок наявності на робочому місці шкідливих та небезпечних факторів, які значно перевищували гранично допустимі норми, отримав професійне захворювання та який зазнав втрату професійної працездатності у 50% безстроково, що на думку суду свідчить про наявність у позивача моральних страждань у зв`язку з порушенням життєвих зв`язків, постійним фізичним болем, що пов`язаний з професійним захворюванням та наявністю потреби у лікуванні, незручністю та дискомфортом, що стали наслідком захворювання, яке викликає моральні страждання із-за неможливості виконувати певний фізичний труд, він позбавлений в повній мірі реалізації свого права на труд, заробляти достатні гроші для утримання родини, пов`язаних з тим, що він в силу своїх хвороб ( органів дихання та слуху) переживає за подальший стан свого здоров`я, яке вимагає докладання певних зусиль для організації свого життя, що є підставами для відшкодування моральної шкоди відповідно до ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Визначаючи розмір моральної шкоди, судом враховано тяжкість і характер завданих ушкоджень здоров`ю позивача, ступінь втрати його професійної працездатності, який складає 50%, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини справи, тяжкість ушкодження здоров`я, рівень фізичного болю під час її заподіяння, ступінь втрати професійної працездатності, пов`язані з цим фізичні і моральні страждання позивача, їх глибину, істотність вимушених змін у життєвих стосунках і наслідків, що настали, суд приходить до висновку, що належним розміром відшкодування моральної шкоди позивачу та достатньою сатисфакцією зазначених ним моральних страждань є 60000 гривень. Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved