Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до Приватного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» (далі - ПрАТ «МК «Азовсталь»). В обґрунтування позову зазначив, що з20.06.1991 року працював на посаді начальника газового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь». 17.06.2016 року його було звільнено з займаної посади, у звязку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України. Проведене звільнення вважає незаконним, вказуючи на те, що 14.06.2016 року під тиском змушений був написати заяву про звільнення з роботиза власним бажанням на пенсію, що не відповідало його справжній волі, оскільки окремі керівники комбінату, чия думка не співпадала з його висновками щодо придбання та встановлення обладнання для газового цеху створили конфліктну ситуацію, яка спричинила неправомірні дії на його адресу, в наслідок чого позивач був змушений написати заяву про звільнення у звязку з виходом на пенсію. Також, у позовній заяві позивач зазначив, що 6 квітня 2016 року позивачу повідомили про те, що з ним розірваний контракт, за яким він отримував заробітну плату в розмірі 43 тисячі грн. в місяць. У нього виникла суперечка щодо зниження йому заробітної плати, оскільки ніхто чітко не міг відповісти йому про причини розірвання із ним контракту, а зниження щомісячної заробітної плати в три рази суттєво відбивалося на умовах його праці. Також, як зазначено в позові, 13 червня 2016 роки позивач робив спробу врегулювати ситуацію, що склалася навколо нього, шляхом звернення з листом до головного енергетика і директора з безпеки з проханням розібратися у зазначених фактах і захистити його від подальшого приниження, незаслужених образ та надати йому можливість працювати в нормальних людських умовах з адекватною оплатою праці. Замість об'єктивного розгляду його було звільнено з займаної посади про що було складено відповідний наказ. Позивач вважає своє звільнення вимушеним і незаконним, таким, що суперечить ст. 38 КЗпП України, оскільки власного бажання для цього він не мав, пенсійного віку ще не досяг, а написав заяву про звільнення з роботи під моральним і матеріальним тиском і реальними погрозами з боку адміністрації, які супроводжувалися неправомірними діями щодо нього та з урахуванням уточнених позовних вимог просив поновити його на роботі на посаді начальника газового цеху ПрАТ «МК «Азовсталь» з 17 червня 2016 року, а також стягнути з ПрАТ «МК «Азовсталь» заборгованість за час вимушеного прогулу, невиплачену заробітну плату з 1 лютого 2016 року по 17.06.2016 року в сумі 75 985 гривень та моральну шкоду 100\~000 грн. В судовому засіданні позивач та його представниця підтримали позовну заяву та просили її задовольнити у повному обсязі, надали крім іншого письмові пояснення. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала повністю та просила суд відмовити у його задоволенні, надала письмові заперечення на позовну заяву. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності із положеннями статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] з 20 червня 1991 року був працевлаштований на підприємство ПрАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується записами в його трудовій книжці (т. 1 а.с. 8, 9). 01.05.2015 року між ПрАТ «МК «Азовсталь» та [PERSON] був укладений контракт про оплату праці та наданню соціальних гарантій, пільг та компенсацій (далі-Контракт). Умовами контракту передбачено регулювання трудових відносин між ПрАТ «МК «Азовсталь» та [PERSON] в частині оплати правці, наданню соціальних гарантій, пільг та компенсації. Усі останні умови контракту діють у відповідності з КЗпП України. Згідно п. 7.1 Контракту, позивач погодився та підтвердив підписанням Контракту, що Контракт може бути розірваний роботодавцем в любий час в односторонньому порядку. Датою розірвання Контракту є дата повідомлення позивача про розірвання Контракту. (т. 1 а.с. 86). 06.04.2016 року [PERSON] під підпис був повідомлений про розірвання Контракту, а також про те, що оплата праці та преміювання буде проводитися згідно п. 7.1 Контракту, а саме у разі розірвання Контракту подальша оплата праці та преміювання здійснюється згідно Загального положення про оплату праці та преміювання робітників діючого на підприємстві відповідача по мінімальному окладу розряду на оплату, встановленої для даної посади. (т. 1 а.с. 89). На підставі п. 1 Загального положення оплата праці робітників здійснюється по встановленим окладам згідно оцінки посад та періодичної оцінки персоналу на підставі спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету за фактично відпрацьований час. (т. 1 а.с.238-239). Згідно тарифікатора ПрАТ «МК «Азовсталь» позивачу встановлений 17 грейд. Станом на 06.04.2016 року у ПрАТ «МК «Азовсталь» діяла постанова Генерального директора та профспілкового органу ПрАТ «МК «Азовсталь» від 21.04.2015 року № 5/5, відповідно до якої мінімальний оклад по 17 грейду складав 13\~502, 00 грн., тобто з 06.04.2016 р. по 31.05.2016 р. оклад [PERSON] складав 13\~502, 00 грн. (т. 1 а.с. 246-249). 10.06.2016 року Генерльним директором та профспілковим органом ПрАТ «МК «Азовсталь» була прийнята постанова №10/10, відповідно до якої мінімальний оклад по 17 грейду складав 14\~484,00. Таким чином, з 01.06.2016 року по 17.06.2016 року оклад позивача складав 14\~484,00 грн. ( т.2 а.с 1-5). [PERSON] 13.06.2016 року подав заяву про надання йому планової відпустки у відповідності з графіком на 2016 р. з 21.06.2016 року 15 календарних днів. (т. 1 а.с.87) 14 червня 2016 року [PERSON] звернувся до директора по персоналу [PERSON] із власноруч написаною заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням з 17.06.2016 року у звязку з виходом на пенсію уперше (т. 1 а.с.83) та з заявою про виплату одноразової сплати у звязку з виходом на пенсію урозмірі трьох заробітних плат із розрахунку заробітної плати 43\~929 грн. на місяць (т. 1 а.с. 84). 17 червня 2017 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію, відповідно до ст.38 КЗпП України, на підставі наказу №234/к від 17.06.2016 року, виданого директором по персоналу та адміністрації [PERSON], про що зроблений відповідний запис до трудової книжки (а.с.8, 85). 17 червня 2016 року [PERSON] була сплачена сума при звільненні в розмірі 139\~388,75 грн., в яку увійшла компенсація за невикористану відпустку, що підтверджується копією ордера № [NUMBER] від 17.06.2016 року з підписом позивача (т. 2 а.с.9). Крім того, ПрАТ «МК «Азовсталь» було сплачено позивачу додаткові суми в розмірі 13\~353,26 грн., що підтверджується ордером №3300356448 від 08.07.2016 року з підписом позивача та в сумі 7\~661,86 грн., що також підтверджується ордером №3300356528 від 14.07.2017 року з підписом позивача (т. 2 а.с.11-12). При надані оцінки вказаним доказам суд виходить з наступних положень діючого законодавства. Пунктом 4 частини1 статті 36 КЗпП України встановлено підстави припинення трудового договору, серед яких є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (стаття 38). Згідно статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Укладення працівником трудового договору, його виконання та розірвання базується на загальних принципах властивих договірним правовідносинам - це добровільність вступу особою у правовідносини та свобода при їх припинені. Одночасно з цим законом можуть встановлюватися певні обмеження щодо строків звільнення працівника для забезпечення безперервної роботи підприємства та зменшення потенційних втрат (незручностей) для працедавця при добровільному звільненні працівника. Стаття 38 КЗпП України передбачає випадок розірвання трудового договору з ініціативи працівника, тобто саме працівник є ініціатором припинення трудових відносин з підприємством та подача заяви про звільнення є зваженим та самостійним рішенням дієздатної особи, яке може обумовлюватися внутрішнім, в тому числі негативним ставленням до працедавця або його персоналу. За наявності власноруч написаної заяви працівником добровільність та внутрішнє узгодження прийнятого ним рішення про звільнення презюмується, поки іншого не буде встановлено під час судового розгляду. Із наведених пояснень свідків та матеріалів справи вбачається, що позивач 14 червня 2016 року добровільно написав заяву на адресу директора по персоналу [PERSON] та вказав, що просить звільнити його за власним бажанням з 17 червня 2016 року у звязку з виходом на пенсію уперше, тим самим скористувався своїм правом на дострокове звільнення без відпрацювання двотижневого строку. Подібна вказівка на дату звільнення у поданій [PERSON] заяві є висловленням такого права працівника. При цьому нормами статті 38 КЗпП України не встановлено обовязкового наведення працівником в заяві поважності причин дострокового розірвання трудового договору, достатнім є лише вказівка на дату звільнення та погодження її з працедавцем. Перевірка наявності поважних причин для розірвання трудового договору у встановлений працівником строк, які орієнтовно наведені в частині 2 статті 38 КЗпП України, є правом працедавця. Та навіть за відсутності достатніх доказів, які б підтверджували поважність причин (нормативний перелік яких не є вичерпним), висловлення працівником в заяві бажання про найскоріше звільнення і прийняття такої заяви власником підприємства, її погодження із видачею наказу про звільнення є законною підставою для припинення трудового договору у визначений працівником строк, з огляду на добровільність трудових правовідносин для працівника. З урахуванням цього доводи позивача про незаконність звільнення не знаходять підтвердження. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], не надали суду можливості вважати, що на позивача був тиск з боку керівництва ПрАТ «МК «Азовсталь», в наслідок чого останній був змушений написати заяву про звільнення, доводи останніх та позивача приводять суд к висновкам, що відносно [PERSON] з боку керівництва ПрАТ «МК «Азовсталь» виносились певні акти реагування та приймались певні рішення, проте це є, на розсуд суду, наслідок трудових відносин, які не зобовязують керівництво ПрАТ «МК «Азовсталь» тільки преміювати позивача, а в разі потреби, за умови відповідності цього діючому законодавству, ПрАТ «МК «Азовсталь» мали право, проводити перевірки та реагувати на недоліки. Показання свідка [PERSON], який вказував на начебто тиск на позивача, ґрунтуються виключно на поясненнях іншої особи, та як пояснив сам позивач, оскільки особистим свідком таких фактів [PERSON] не був і не міг бути в силу займаної посади, а тому суд відноситься до них критично. Таким чином, на розсуд суду, звільнення [PERSON] відбулось в порядку статті 38 КЗпП України, тобто за власним бажанням із вказівкою дати звільнення 17 червня 2016 року. Суд також критично відноситься до аудіо диску та роздруківки до нього, наданих у якості доказу з боку позивача, оскільки на останньому ведеться співбесіда між двома чоловіками про виробничі моменти на ПрАТ «МК «Азовсталь», та з останніх не вбачається тиск саме на позивача з метою його звільнення. Крім того, відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Пояснення позивача щодо надання заяви про відзив заяви про звільнення спростовуються матеріалами справи, оскільки відсутні докази отримання вказаної заяви представниками відповідача. Відсутність подібних доказів та фактів свідчить про прийняття позивачем самостійного рішення про звільнення за власним бажанням та відсутність дієвого наміру відкликати раніше подану ним заяву про припинення трудового договору. За таких обставин дії відповідача відповідали вимогами закону, а вагомих підстав для продовження трудових правовідносин із [PERSON] після закінчення строку на звільнення у відповідача не було. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] з 20 червня 1991 року був працевлаштований на підприємство ПрАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується записами в його трудовій книжці (т. 1 а.с. 8, 9), також 01.05.2015 року між ПрАТ «МК «Азовсталь» та [PERSON] був укладений контракт про оплату праці та наданню соціальних гарантій, пільг та компенсацій (далі-Контракт). Умовами контракту передбачено регулювання трудових відносин між ПрАТ «МК «Азовсталь» та [PERSON] в частині оплати праці, наданню соціальних гарантій, пільг та компенсації. Усі останні умови контракту діють у відповідності з КЗпП України. Згідно п. 7.1 Контракту, позивач погодився та підтвердив підписанням Контракту, що Контракт може бути розірваний роботодавцем в любий час в односторонньому порядку. Датою розірвання Контракту є дата повідомлення позивача про розірвання Контракту. (т. 1 а.с. 86). 06.04.2016 року [PERSON] під підпис був повідомлений про розірвання Контракту, а також про те, що оплата праці та преміювання буде проводитися згідно п. 7.1 Контракту, а саме у разі розірвання Контракту подальша оплата праці та преміювання здійснюється згідно Загального положення про оплату праці та преміювання робітників діючого на підприємстві відповідача по мінімальному окладу розряду на оплату, встановленої для даної посади. (т. 1 а.с. 89). На підставі п. 1 Загального положення оплата праці робітників здійснюється по встановленим окладам згідно оцінки посад та періодичної оцінки персоналу на підставі спільної постанови адміністрації та профспілкового комітету за фактично відпрацьований час. (т. 1 а.с.238-239). Згідно тарифікатора ПрАТ «МК «Азовсталь» позивачу встановлений 17 грейд. Станом на 06.04.2016 року у ПрАТ «МК «Азовсталь» діяла постанова Генерального директора та профспілкового органу ПрАТ «МК «Азовсталь» від 21.04.2015 року № 5/5, відповідно до якої мінімальний оклад по 17 грейду складав 13\~502, 00 грн., тобто з 06.04.2016 р. по 31.05.2016 р. оклад [PERSON] складав 13\~502, 00 грн. (т. 1 а.с. 246-249). 10.06.2016 року Генерльним директором та профспілковим органом ПрАТ «МК «Азовсталь» була прийнята постанова №10/10, відповідно до мінімальний оклад по 17 грейду складав 14\~484,00. Таким чином, з 01.06.2016 року по 17.06.2016 року оклад позивача складав 14\~484,00 грн. ( т.2 а.с 1-5), отже підстав задоволення позову в цієї частині також не вбачається. Стосовно вимог позивача щодо стягнення заборгованості по заробітні платі та заборгованості за час вимушеного прогулу, суд зазначає, що за загальним правилом, встановленим ст. 116 КЗпП, роботодавець зобовязаний повністю розрахуватися з працівником в день звільнення. Виключенням з цього правила є відсутність працівника в день звільнення на роботі. В цьому випадку розрахунок має бути проведений не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Тобто, відтермінування кінцевого розрахунку можливе лише за наявності, обставин, які обєктивно позбавляють роботодавця можливості виконати свій обовязок щодо розрахунку в день звільнення. Разом з тим, відсутність працівника в день звільнення на роботі може вважатися такою обставиною лише за умови існування на підприємстві, в організації, установі готівкового розрахунку з працівниками, коли відповідно до загального правила виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи (ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). У разі ж, якщо виплата заробітної за домовленістю сторін здійснюється через банківську установу, згадане правило ст. 116 КЗпП не застосовується, оскільки така організація виплати заробітної плати не перешкоджає роботодавцю виконати свій обовязок щодо розрахунку зі звільненим працівником в день звільнення шляхом перерахунку відповідних сум на його банківський рахунок, незалежно від того чи знаходився працівник в цей день на роботі.\~\~\~\~\~\~ Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, на підставі письмових доказів. Статтею 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. З огляду на вказані приписи суд вважає належним доказом представлені відповідачем копії ордера № [NUMBER] від 17.06.2016 року з підписом позивача про сплату суми при звільненні в розмірі 139\~388,75 грн.; копії ордерів №3300356448 від 08.07.2016 року на суму 13\~353,26 грн. та №3300356528 від 14.07.2017 року в сумі 7\~661,86 грн з підписами позивача. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з розясненнями, що містяться в постанові Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13). З урахуванням наведених обставин справи та вимог закону, суд вважає, що відповідачем при звільненні [PERSON] були дотримані всі умови, передбачені діючим законодавством України, наказ про його звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП є законним і підстав для його скасування та поновлення позивача на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди немає. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Тому, розглядаючи цивільну справу, суд у відповідності зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України виходив з принципу змагальності й рівності сторін у поданні доказів, а також розглядав спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі представлених ними доказів. У відповідності з положеннями ст. 60 , ч.3 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При таких обставинах, суд вважає, що позивач [PERSON] в даній справі не надав суду переконливих доказів на підтвердження заявлених вимог та, таким чином, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПрАТ «МК «Азовсталь» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed