Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненим позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопривод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.04.2021 р. до 28.05.2021 р. у сумі 10232 грн. 47 коп. з урахуванням податків та зборів. Позов обґрунтовано тим, щозгідно наказу № 120 від 24.11.2020 року позивача було прийнято роботу до ТОВ «Автопривод» на посаду слюсаря механоскладальних робіт 2 розряду. Згідно наказу № 21 від 07.04.2021 року відповідач звільнив позивача за власним бажанням. При звільненні позивача відповідач з ним не розрахувався, 26.04.2021 року позивач письмово звернувся до відповідача з вимогою перерахувати йому вищезазначену заборгованість на банківську карту згідно зазначеним у вимозі реквізитам.11.05.2021 року на адресу відповідача було направлено адвокатський запит №15 від 11.05.2021 року з проханням надати інформацію відносно посадового окладу та заробітної плати позивача за період з 24.11.2020 року по день його звільнення з ТОВ «Автопривод», з розшифровкою за видами виплат та інформацію про розміри та підстави відрахувань й утримань із зарплати «Позивача» за період з 24.11.2020 року по день його звільнення з ТОВ «Автопривод».Однак, в порушення вимог ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідь на запит до теперішнього часу не отримано.В зв`язку із небажанням представників відповідача надати відповідь на вищезазначений адвокатський запит, прийнято рішення звернутися до суду з відповідним позовом.03.09.2021 року на адресу позивача надійшов відзив. З відзиву на позовну заяву та доданих до нього документів позивач дізнався, що відповідач, в порушення вимог 1 ст. 117 КЗпП України, не виплатив позивачу середній заробіток за весь затримки по день фактичного розрахунку.Згідно розрахунку позовних вимог відповідач повинен сплаті позивачу середній заробіток за весь час затримки виплати всіх сум, що належать позивачу і ТОВ «Автопривод» у розмірі 10 232,47 грн. з урахуванням податків та зборів. 05 липня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 28 вересня 2021 року до суду від відповідача надійшов відзив, відповідно до якого просять відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з тим, що [PERSON] в день звільнення не працював, вимога про розрахунок [PERSON] датована 26.04.2021 р., але була отримана підприємством 29.04.2021 р., в день отримання поштового листа. В зв`язку з тим, що останнім часом почастішали випадки шахрайства з персональними даними українців та їх картками та картковими рахунками, підприємство неодноразово намагалося зв`язатися з [PERSON] для уточнення питання чи дійсно він надсилав вказану вимогу, і не шахраї і чи дійсно він має доступ до банківських реквізитів зазначених у вказаній вимозі. Однак всі спроби були безрезультатними, абонент або не брав слухавку, або переважно знаходився поза зоною досяжності. Тому, як тільки [PERSON] 12.05.21 р. вийшов на зв`язок і підтвердив інформацію зазначену в вимозі, ТОВ Автопривод відразу 12.05.21 р. виплатило всі суми, що належали виплаті позивачу після звільнення. В зв`язку з чим вважають строк з дати надходження вимоги до фактичної виплати [PERSON] суми після звільнення є поважним. 05 жовтня 2021 року до суду надійшли пояснення відповідача, відповідно до яких зазначають, що позивачем в розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні були покладені не вірні вихідні дані. Так в своєму розрахунку до позовних вимог, позивач датою початку перебігу строку для визначення середнього заробітку, помилково вказав 27.04.2021 р. посилаючись на те, що його вимога про розрахунок датована 26.04.2021 р. Однак судження позивача хибне. Оскільки при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в розумінні ч. 1 ст. 116 КЗпП України, початком перебігу строку розрахунку є наступний день після предявлення, тобто фактичного отримання відповідачем вказаної вимоги, а оскільки ТОВ Автопривод отримало вимогу і дізналося про її існування лише 29.04.2021 р. то наступним днем, тобто датою початку перебігу строк є саме 30.04.2021 р.Кінцеву дату перебігу строку при розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача також визначено не вірно, як 28.05.2021 р. Оскільки остаточний розрахунок з [PERSON] було виконано 12.05.2021 р., то кінцевою датою для відповідного розрахунку повинен бути саме 12.05.2021 р. 28.05.2021 р. [PERSON] були виплачені кошти всумі 1383 грн. 62 коп. з Фонду соціального страхування, коли останній будучи працівником підприємства хворів та перебував на лікарняному в березні 2021 р. Виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, що здійснюється за рахунок коштів фонду, не належить до коштів підприємства (зобов`язань підприємства перед працівником). Тому надання матеріального забезпечення за рахунок коштів фонду працівникові після звільнення не порушує норми ст. 116 КЗпП. Отже, оскільки позивач визначив свою середньоденну заробітну плату на рівні 444, 89 грн. відповідно середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.04.2021 р. по 12.05.2021 р. повинен складати: 444,89 дні х 6 днів (кількість робочих днів за вказаний період (а саме в квітні 2021 30.04.2021, в травні 2021 - 5, 6, 7, 11, 12, 05) = 2669,34 грн. 19 жовтня 2021 року до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якого з позицією відповідача щодо того, що вони не були впевненні, що банківські реквізити належать позивачу не згодні. Оскільки 06.04.2021 року відповідач перерахував на банківську картку позивача 1174,41 грн. 29.04.2021 року відповідач отримав вимогу позивача, в якій були зазначені реквізити банківської картки останнього. Крім того, реквізити банківської карти позивача не відрізнялись від реквізитів банківської карти, на які 06.04.2021 року відповідач перераховував кошти. Крім того просить стягнути витрати на професійну (правничу) допомогу в розмірі 7200,00 грн. У судове засідання від представника адвоката Кальченко А.В. надійшла заява відповідно до якої наполягає на задоволенні позову з підстав зазначених у позовній заяві. Просив їх задовольнити. У судове засідання представник відповідача надав заяву відповідно до якої проти задоволення позовних вимог заперечував на підставі викладених у відзиві та письмових поясненнях. Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступних висновків. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч.5 ст.263 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач працював у ТОВ «Автопривод» з 24.11.2020 року наказ № 120 від 24.11.2020 до 07.04.2021 року та на підставі наказу № 21 від 07.04.2021 року був звільнений з підприємства на підставі ст.38 КЗпП України, за власним бажанням. (а.с.70,76). Враховуючи дані розрахункових листків по заробітній платі позивача та посилання позивача у змісті позову про часткову сплату відповідачем заборгованості із заробітної плати 12.05.2021 року в сумі 2704,70 грн. (а.с.124), відповідно, відсутністю заперечень відповідача в цій частині суд погоджується з її розміром та розрахунком середньоденної заробітної плати, яка також визнана відповідачем в сумі 444,89 гривень, проте суд не приймає до уваги посилання позивача, що остаточний розрахунок з ним проведено 28.05.2021. (а.с.70,76). Не може бути прийнято до уваги як підстава для нарахування середнього заробітку, отримання позивачем 28.05.2021 року лікарняних за рахунок фонду соціального страхування в розмірі 1383,62 грн., оскільки вони були перераховані позивачу після надходження на спеціальний рахунок підприємства з фонду соціального страхування. (а.с.121,154). Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок). При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Згідно із ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивачу після пред`явлення вимоги, яка була отримана відповідачем 29.04.2021 була виплачена заборгованість по заробітній платі 12.05.2021 у розмірі 2704,70 грн. Нездійснення відповідачем розрахунку з позивачем при його звільненні надає право останнього вимагати стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У відповідності до вимог статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість робочих днів ( 30.04.2021, 05.05.2021, 06.05.2021, 07.05.2021, 11.05.2021, 12.05.2021) та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд вирішує питання про розмір стягуваної суми виходячи з наступного. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивачем наданий розрахунок (а.с.139), який судом прийнятий в якості належного та допустимого доказу при ухваленні рішення, та відсутності заперечень відповідача. Отже середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить: 444,89 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) х 6 (робочі дні затримки розрахунку) = 2669,34грн. з врахуванням утримання податку та інших обов`язкових платежів. Таким чином вимога щодо стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню, та суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2669,34 грн., з врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів. За змістом ст.22 Закону, виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності здійснюється Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або встановлення інвалідності, і грошові кошти на виплату [PERSON] лікарняних у розмірі 1383,62 грн. від Фонду на підприємство до 28.05.2021 не перераховувалися, тому у підприємства не виникло обов`язку виплати цієї заборгованості як в день звільнення позивача та і після пред`явлення вимоги і така заборгованість виникла не з вини відповідача. Щодо вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного висновку. Статтею 133ЦПК України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 статті 137ЦПК України за результатами розгляду справи витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За змістом ч. 2 статті 137ЦПК України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 статті 137ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення. При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: partial