Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом зазначивши в позовній заяві та підтримавши в судовому засіданні свої доводи в тому, що він працював техніком-вимірювачем КП « Тульчинське МБТІ» з 2007 року. 30.04.2013 року його було звільнено з роботи п.4 ст. 40 КЗпП України за прогул, який він як би то вчинив 23.04.2013 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки воно прийняте керівником без достатніх на то підстав, адже він 23.04.2013 року в зазначений в акті про прогул час знаходився на робочому місці в приміщені Немирівського відділення КП «Тульчинське МБТІ» і виконував свої обов'язки, що може бути підтверджено свідками, а саме як працівниками Немирівського відділення так і працівниками інших установ, які працюють в цьому ж приміщенні. Крім того відповідач не повернув йому трудової книжки, позбавивши таким чином можливості працевлаштування. Просить задовольнити його позов та поновити його на роботі на займаній ним раніше посаді, стягнути середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути відшкодування 10000 грн. моральної шкоди. Моральну шкоду обґрунтував тим, що він будучи звільненим з роботи докладав додаткових зусиль для отримання коштів для існування, втратив нормальні життєві зв'язки з колективом та вимушений був тривалий час відвідувати в Тульчині керівника доказуючи свою невинність в зв'язку з чим додатково тратив кошти та докладав додаткових зусиль для організації свого життя. Представник відповідача позов визнала частково, вважає, що звільнення позивача з роботи було не правомірним, погоджується з позовними вимогами позивача частково, а саме в частині скасування наказу про звільнення його з роботи, поновлення на роботі, відшкодування витрат потрачених на забезпечення доказів та стягнення моральної шкоди визнає в повному обсязі, а що стосується стягнення втраченого заробітку за час вимушеного прогулу то суму цього стягнення необхідно зменшити до 11539 грн. 62 коп. оскільки судом при ухвалені заочного рішення не було враховано дійсних нарахувань та виплат з утриманням податків позивача, що призвело до похибки в ухваленому заочному рішенні. Не заперечує в задоволені позовних вимог позивача з урахуванням наданих ним заперечень. Позивач не заперечує проти заперечень представника відповідача та погоджується з доводами відповідача, щодо стягнення середньомісячної плати за час вимушеного прогулу відповідно до розрахунків наданих відповідачем. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з огляду на наступне: Судом встановлено і цього не заперечують сторони, що позивач [PERSON] працював на посаді техніка першої категорії Немирівського відділення КП «Тульчинське МБТІ»з 2007 року, цей факт підтверджується трудовою книжкою позивача, цього факту ніхто не заперечує. Судом також встановлено , що наказом № 42 від 30.04.2013 року позивач звільнений з посади по п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України за прогул, що підтверджується витягом з наказу і цього факту також ніхто не заперечує. В судовому засіданні представник відповідача, визнав, що позивач був звільнений з роботи без достатніх до того підстав, не заперечує в скасуванні наказу № 42 від 30.04.2013 року про звільнення позивача з роботи, поновленні його на роботі та відшкодування на користь позивача середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, згідно наданих ним розрахунків, стягнення 144 грн. 70 коп. витрат потрачених на забезпечення доказів та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ст.. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, оскільки сторонами у справі визнані всі обставини справи, за виключенням суми стягнення моральної шкоди та середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, а отже ці обставини не підлягають доказуванню і сприймаються судом як доведеними та підлягають до задоволення. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Що стосується суми стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу на користь позивача то суд виходить з розрахунку наданого представником відповідача та визнаного позивачем і вважає, що оскільки [PERSON] був звільнений з роботи 30.04.2013 року то розрахунок середньомісячної заробітної плати необхідно проводити за два останні місяці, які передували звільненню, а саме лютий-березень 2013 року. Відповідно до довідки КП « Тульчинське МБТІ» № 3045 від 28.11.2013 року [PERSON] було нараховано зарплату в лютому 2013 року - 2243 грн 06 коп та в березні 2013 року - 2289 грн 39 коп, а отже середньомісячна заробітна плата [PERSON] становить ( 2243,06+2289,39):2=2266,23 грн. Вимушений прогул з 01.05.2013 року по 11.11.2013 року становить 6 повних місяців з травня та жовтень 2013 року та 7 робочих днів листопада 2013 року. Таким чином заробітна плата, яка підлягає нарахуванню [PERSON] за травень-жовтень 2013 року становить 2266,23 х 6 = 13597 грн 38 коп. За листопад 2013 року 2266,23 : 21 х 7 = 755 грн,41 коп. Загальна сума становить 13597,38 + 755,41 = 14352,79 грн. При виплаті [PERSON] зазначеної суми з нього утриманню підлягає 2813,14 грн ( 2152,91 грн - 15 % податку з доходів фізичних осіб; 516,70 грн - 3,6 % єдиного соціального внеску; 143,53 грн - 1 % профспілкові внески). Отже з КП « Тульчинське МБТІ» на користь [PERSON] підлягає стягненню за час вимушеного прогулу середньомісячна заробітна плата в сумі 11539 грн 65 коп. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки відповідач звільнив позивача з власної ініціативи без попередньої згоди первинної профспілкової організації , під час звільнення не були дотримані вимоги ст. 149 КЗпП України про порядок звільнення працівника з ініціативи адміністрації, звільнення його з роботи проведено за обставин викладених в акті про відсутність на роботі від 23.04.2013 року в якому викладені обставини які не відповідають дійсності, що є грубим порушенням трудового законодавства, що і призвело до моральних страждань, втраті нормальних життєвих зв'язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача одну тисячу гривень заподіяної йому моральної шкоди. В іншій частині позову слід відмовити. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог. Виходячи з вищенаведеного, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 229 грн 40 судового збору, та на користь позивача 114 грн 70 коп коштів потрачених на забезпечення доказів. На підставі ст.ст. 221, 232, 233, 235, 237-1, 238, 251 КЗпП України,

Outcome: partial