Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час заборгованості по день фактичного розрахунку та стягнення моральної шкоди з Приватного Акціонерного Товариства «Фітофарм» . В обґрунтування позову вказувала, що з 12.10.2011 року вона знаходилась у трудових відносинах з відповідачем, працювала на посаді майстром складу сировини та матеріалів. На підставі наказу №102к/у від 07.07.2015 року, вона була звільнена з займаної посади за п. 2 ст.41 КЗпП України, за втрату довіри за місцем роботи. Вважала, що даний наказ недійсний та протиправний, у звязку з чим, звернулась у суд про поновлення її на роботу. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22.03.2016 року, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.02.2016 року скасовано, скасовано наказ №102к/у від 07.07.2015 року та її поновлено на роботі. Стягнуто з Приватного Акціонерного Товариства «Фітофарм» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.07.2015 року по 22.03.2016 року у сумі 30\~739,23 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 1\~000,00 грн. Наказом №73/1 ПАТ «Фітофарм» від 22.03.2016 року її було поновлено на роботі. 30.03.2016 року на підставі наказу №41к/у по ПАТ «Фітофарм» вона була звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Відповідач ПАТ «Фітофарм» не розрахувався з нею, у звязку з чим, заборгованість по заробітній платі за період з 23.03.2016 року по 30.03.2016 року складає 1018,98 грн., яку просить стягнути з відповідача та компенсацію на невикористану відпустку у сумі 3056,94грн. Крім того, вказує, що підприємство не виплатило їй середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, що на день подачі позову складає 10 529,46 грн., яку просить стягнути з відповідача. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яку вона оцінює у сумі 5000,00грн. 20.12.2016 року представник позивача [PERSON]-[PERSON] уточнив позовні вимоги та просив:1)стягнути з відповідача ПАТ «Фітофарм» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 907,10грн.; 2) стягнути з відповідача ПАТ «Фітофарм» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3056,94 грн.;3)стягнути з відповідача ПАТ «Фітофарм» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по 20.12.2016 року у сумі 30\~909,10 грн.; 4) стягнути з відповідача ПАТ «Фітофарм» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON]- [PERSON], діючий на підставі довіреності, наполягав на задоволенні остаточних вимог з підстав викладених у позові та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Фітофарм»-[PERSON], діюча на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково, а саме в частині стягнення з ПАТ «Фітофарм» компенсації за не використану відпустку у розмірі 3056,94грн. визнала, посилаючись на те, що дійсно підприємством не було виплачену позивачці компенсацію на невикористану відпустку, оскільки був збій бухгалтерського програмного забезпечення 1С. В іншій частині позову просила відмовити посилаючись, що [PERSON] була поновлена на роботі відповідно до наказу №73/1 від 22.03.2016 року на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 22.03.2016 року. Позивачка після поновлення на роботі зявилася на робочому місці лише 30.03.2016 року та подала заяву про звільнення її за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується табелем обліку робочого часу. Причини своєї відсутності на роботі у період з 22.03.2016 року по 30.03.2016 року [PERSON] не пояснила. У день звільнення 30.03.2016 року з позивачкою було проведено повний розрахунок та видано відповідний розрахунковий листок. Протягом 3 місяців з дня звільнення жодних претензій від [PERSON] щодо суми розрахунку не надходило. Суд вислухавши представників сторін, дослідивши докази приходить до наступного. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства проводяться в день звільнення. Згідно записів в трудовій книжці [PERSON], №158 від 12.10.2011 року прийнята до ПАТ «Фітофарм» на посаду майстром складу сировини та матеріалів.07.07.2015 року згідно наказу №102к/у ПАТ «Фітофарм» позивачку було звільнено з займаної посади за п. 2 ст.41 КЗпП України, за втрату довіри за місцем роботи.22.03.2016 року згідно наказу №102к/у ПАТ «Фітофарм» позивачку було поновлено на роботі. 30.03.2016 року згідно наказу №41к/у ПАТ «Фітофарм» позивачка звільнена з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 22.03.2016 року, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11.02.2016 року скасовано. Позов [PERSON] задоволено частково. Скасовано наказ публічного акціонерного товариства «Фітофарм» №102к/у від 07 липня 2015 року про звільнення [PERSON]. Поновлено [PERSON] на посаді майстра у складі сировини та матеріалів публічного акціонерного товариства «Фітофарм». Стягнуто з публічного акціонерного товариства «Фітофарм» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 липня 2015 року по 22 березня 2016 року у сумі 30 739,23 грн., без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обовязкових платежів; у відшкодування моральної шкоди 1000,00грн. Згідно наказу № 73/1 від 22.03.2016 року виданого ПАТ «Фітофарм», скасовано наказ №102 к/у від 07 липня 2015 року про звільнення [PERSON]. Поновлено [PERSON] на попередній роботі на посаді майстра у складі сировини та матеріалів з 07 липня 2015 року. З вказаним наказом [PERSON] під підпис була ознайомлена 22.03.2016 року. Згідно наказу 41 к/у від 30.03.2016 року виданого ПАТ «Фітофарм», [PERSON] було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Згідно довідки(пояснення)наданої представником відповідача ПАТ «Фітофарм»-[PERSON], середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 169,83грн.; середня заробітна плата, обчислена відповідно по Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою від 08.02.1995 року №100 із змінами та доповненнями, становить 6793,23грн. Таким чином, у період з 23.03.2016 року по 30.03.2016 року [PERSON] має заборгованість по заробітній платі на загальну суму 907,10грн., а також невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 3056,94грн., які, в порушення положень ст. 116 КЗпП України, їй відповідачем - ПАТ «Фітофарм» до теперішнього часу не виплачені, що підтверджується матеріалами справи. Отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості з заробітної плати у розмірі 907,10грн.та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 3056,94грн. є законними, доведеними і підлягають в цій частині позовних вимог задоволенню. Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини 1 статті 115 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, на підставі вищевикладеного, з урахуванням норм діючого законодавства України, верховенства права, справедливого, неупередженого розгляду даної справи, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки заробітної плати при звільненні підлягають задоволенню. Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 вищевказаного порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Таким чином, з відповідача слід стягнути середньоденний заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення на час ухвалення рішення, тобто з 30.03.2016 року по 20.12.2016року(яка становить 169,83грн.(середньоденна заробітна плата)*182днів(період часу утворення заборгованості та затримки розрахунку з 30.03.2016року по 20.12.2016року)=30\~909,10 грн. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 28 Конституції України, ніхто не може бути підданий катуванню, жорсткому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводження чи покаранню. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у сумі 5000грн., слід задовольнити частково у розмірі 1000,00грн., виходячи з принципів розумності та справедливості, оскільки діями відповідача були спричинені моральні переживання, страждання позивачці, вона була змушена надавати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України, позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, при цьому він стягується з відповідача в дохід держави, а тому суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1378,00грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial