Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить встановити нікчемність договору іпотеки, укладеного 28 вересня 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований в реєстрі за №14851. Окрім того, просить застосувати наслідки нікчемного договору іпотеки, скасувавши реєстрацію заборони щодо відчуження квартири №19, загальною площею 36,86 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати та службових приміщень, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та в реєстрі заборон щодо відчуження нерухомого та рухомого майна, арештів, накладених на майно судами, слідчими органами, і реєстрації зняття таких заборон та арештів, а також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.07.2004 року, згідно договору купівлі-продажу, для проживання членів своєї сім'ї придбав квартиру №19, що розташовується за адресою: [ADDRESS]. Між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» 28.09.2007 року був укладений кредитний договір №11225672000, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у сумі 28000,00 дол. США. З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем було укладено договір іпотеки від 28.09.2007 року, предметом якого стала квартира №19, загальною площею 36,86 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати та службових приміщень та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Зазначив, що відповідно до договору факторингу №1 від 12.12.2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило право вимоги за кредитним договором ТОВ «Кей-Колект». Вважає, що договір іпотеки від 28.09.2007 року є нікчемним, оскільки на момент укладення вказаного договору в квартирі була зареєстрована його малолітня донька [PERSON] та всупереч вимогам чинного законодавства України квартира була передана в іпотеку банку без відповідного дозволу органу опіки і піклування, у зв'язку із чим було порушено права малолітньої дитини на користування спірним житлом. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав наведених у позовній заяві. Просила їх задовольнити. Представник відповідача за його участі в судовому засідання просив відмовити у задоволенні позовних вимог. При цьому зазначив, що позивачем не надано жодних належних доказів, що на момент укладення договору іпотеки 28.09.2017 року малолітня донька [PERSON] була зареєстрована в спірній квартирі, а тому вважає, що в цей час дитина проживала в іншому місці, а спірний договір іпотеки був укладений з дотриманням норм ст. ст. 203, 215 ЦК України. Від представника Органу опіки і піклування Житомирської міської ради та Приватного нотаріуса Житомирського міського округу Сєтака В.Я. надійшли заяви про розгляд справи у їхню відсутність. При винесенні рішення покладались на розсуд суду. Представник ПАТ «УкрСиббанк» в особі Житомирського відділення ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Причини неявки до суду не повідомив. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України встановлено, що визнання правочину недійсним ( нікчемним) є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. У судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, укладеного 06.07.2004 року та посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я., [PERSON] прийняв у власність квартиру19, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с. 11/ Зі змісту копії витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно №4056330 від 06.07.2004 року вбачається, що квартира № 19, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] /а.с. 12/ 28.09.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», в особі заступника начальника відділення № 4 [PERSON], який діє на підставі довіреності та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11225672000, відповідно до умов якого позивач отримав кошти у сумі 28000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 141400,00 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 12,9 % річних, строком до 28.09.2012 року. /а.с. 104-108/ З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №11225672000 від 28.09.2007 року, між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», в особі заступника начальника відділення № 4 [PERSON] та [PERSON] 28.09.2007 року було укладено договір іпотеки нерухомого майна, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 14852. Відповідно до умов вказаного договору іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме - квартиру № 19, загальною площею 36,86 кв.м., житловою площею 18,3 кв.м., яка складається з однієї житлової кімнати та службових приміщень, та знаходиться за адресою: [ADDRESS]. /а.с. 110-113/ 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу №1, згідно умов якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №11225672000, що був укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] та за договором іпотеки. Відповідно до вказаного договору ТОВ «Кей-Колект» набуло прав кредитора до [PERSON] /а.с. 114-118/ Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. У відповідності до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20.11.2002 року підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. /а.с. 13/ Відповідно до ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Малолітня дитина [PERSON], [INFO], разом із матір'ю [PERSON], починаючи із 02.03.2005 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується змістом копії долученої до матеріалів справи довідки директора КП «ВЖРЕП-14» Житомирської міської ради № 4097 від 29.12.2014 року та копії довідки (виписки із домової книги про склад сім'ї і прописку) №507 від 07.03.2013 року. /а.с. 14,15/ Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Однак місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним. Згідно зі статтею 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено, що є неприпустимим зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Зі змісту листа начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Житомирської міської ради Косяк Н.Г. № 481/2 від 09.09.2014 року вбачається, що рішення про надання дозволу на передачу квартири [ADDRESS], під іпотеку, у 2007 році виконавчим комітетом Житомирської міської ради не прималось. /а.с. 17/ Враховуючи викладене вище вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Статтею 9 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки. Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Під час укладення іпотечного договору дружина іпотекодавця [PERSON] подала приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Сєтаку В.Я. заяву від 28.09.2007 року, у якій дала згоду своєму чоловіку [PERSON] на передачу квартири [ADDRESS]. Окрім того, не заперечувала проти самостійного визначення її чоловіком всіх умов укладення правочинів на свій розсуд. /а.с. 187/ У судовому засіданні встановлено, що на момент укладення договору [PERSON] не мала та на даний час немає зареєстрованого у визначеному законом порядку права власності на спірну квартиру. Проживаючи у квартирі із батьками, малолітня дитина - [PERSON] набула права користування цим житлом як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. У правовій позиції Верховного Суду України (постанова у справі № 6-1024цс16 від 22.06.2016 року) зазначено, що вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування. Згідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначив факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилався на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення ним такого договору. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову [PERSON], який діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] про встановлення нікчемності договору іпотеки та застосування наслідків нікчемного правочину, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини на користування квартирою [ADDRESS] Окрім того, під час укладення договору іпотеки від 28.09.2007 року іпотекодавець не визнавав право проживання дитини в жилому приміщенні та взагалі не вказав про наявність у нього дітей віком до 18 років. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України із відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 914,00 грн.

Outcome: approved