Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 17.06.2005 року між ним та Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк), було укладено кредитний договір № MRH0GК04000016, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 18\~880,00 доларів США на термін 240 місяців до 16.06.2025 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, плюс сума, розрахована відповідно з п. 3.10 цього договору. На забезпечення виконання зобовязання за вказаним договором, укладено договір іпотеки від 29.06.2005 року, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 46,9 кв.м. Умови кредитного договору про розрахунки між банком-резидентом України в іноземній валюті є суттєвим порушенням прав позичальника у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки грошовою одиницею України є гривня. Фізична особа не має права отримувати кредити в іноземній валюті та повертати банку кредит і відсотки за користування кредитом в іноземній валюті. Спірний кредитний договір містить норми, які порушують цивільне законодавство України, що є підставою для визнання його недійсним. ПАТ КБ «ПриватБанк» не надав для ознайомлення йому жодної ліцензії, тобто дозволу на право здійснювати операції як кредитування резидентів України в іноземній валюті для подальшого використання цієї валюти на споживчі цілі на внутрішньому ринку, а відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин, вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії, може бути визнаний судом недійсним. До підписання кредитного договору [PERSON] не отримав від Банку жодного письмового повідомлення про сукупну вартість кредиту та про переваги чи недоліки пропонованої схеми кредитування, тобто переваги та недоліки кредитування в іноземній валюті, не попередив про валютні ризики. Позичальнику не був наданий графік платежів, тим самим банк в односторонньому порядку, без згоди позичальника, вирішив, яка сума із щомісячного платежу, що дорівнює 196,06 доларів США, зараховується на погашення тіла кредиту, а яка на сплату відсотків та інших платежів. Кредитний договір містить інші несправедливі умови, зокрема, щодо сплати у збільшеному розмірі відсотків у випадку порушення зобовязань. Вважає, що відсутність інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики, яка повинна надаватися перед укладенням кредитного договору є обманом клієнтів, внаслідок чого на підставі ст. ст. 229, 230 ЦК України кредитний договір може бути визнаний недійсним. Крім того, кредитний договір містить несправедливі умови для позичальника. У звязку з вищенаведеним, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представники позивача за довіреністю [PERSON], [PERSON] просили суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з*явилась, до суду надала заяву з клопотанням розглянути справу у її відсутності з урахуванням наданих заперечень, в задоволенні позову відмовити у повному обсязі та застосувати позовну давність. Суд, вислухавши представників позивача та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.06.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № MRH0GК04000016, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 18\~880,00 доларів США на термін 240 місяців до 16.06.2025 року. Так за умовами п. 1 кредитного договору банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівкою через касу на строк 240 місяців по 16 червня 2025 року у вигляді невідновлюваної кредитної лінії в розмірі 18\~880,00 доларів США на придбання нерухомості в сумі 16000 доларів США та на оплату страхових платежів у сумі 2880,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту, плюс сума, розрахована відповідно до п. 3.10 цього договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється у такому порядку: щомісяця у період сплати, за який приймається період з 20 по 24 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 196,06 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами, комісії (а. с. 89). Таким чином, для складання графіку погашення заборгованості за кредитом окремим документом, як про це зазначалося позивачем, підстав не вбачається, оскільки у кредитному договорі чітко визначено дати і щомісячні суми до сплати. З метою забезпечення виконання кредитного договору 29.06.2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку Банку двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS], загальною площею 46,9 кв.м. (а.с. 10-11). За положеннями статей 6, 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Статтею 5\~Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Отже, враховуючи, що сторони є вільними в укладенні договору, у кредитному договорі (п. 1.2) виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті, що відповідає змісту стаття 533 ЦК України, на спростування доводів позивача банком надано суду банківську ліцензію від 19 березня 1992 року № 22, а також відповідно до переліку банків, які мають відповідні пункти ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями за\~нумерацією, визначеною у Положенні про порядок видачі банкам ліцензії на здійснення банківських операцій,\~затвердженому постановою Правління Національного банку\~України від 06 травня 1998 року № 181 (із змінами та доповненнями) за станом на 01 жовтня 2001 року КБ «ПриватБанк» відносився до такого, розрахунки в іноземній валюті у такому випадку відповідають змісту наведених норм права, та не можуть свідчити про порушення прав сторони договору (позивача). З огляду на викладене, доводи позовної заяви про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» на момент укладення кредитного договору банківської ліцензії на здійснення операцій в іноземній валюті не відповідають дійсним обставинам справи, а доводи про те, що договір укладений в іноземній валюті, у звязку з чим порушуються його права, як позичальника, оскільки банк не мав права укладати договір у такій валюті, спростовуються наведеними положеннями матеріального права, тому судом відхиляються. Разом з тим, у позові [PERSON] вказував на те, що вона не мав волевиявлення на укладення кредитного договору в іноземній валюті, це не відповідало його внутрішній волі та потребам, банком не надано інформацію про сукупну вартість кредиту та інформацію про валютні ризики, тому просив також на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України визнати недійсним кредитний договір, договір іпотеки, оскільки банк ввів його в оману щодо валюти кредитування, ціни договору та спірний договір він підписав під впливом обману з боку відповідача, а також посилалася на положення ч. 1 ст. 229 ЦК України, оскільки він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема щодо зміни/збільшення курсу іноземної валюти, і такі обставини є лише негативним наслідком для нього, як для слабшої сторони правочину. Суд враховує, що підстави, передбачені ст. ст. 229, 230 ЦК України для визнання угоди недійсною, є\~взаємовиключними, при цьому судом розяснено позивачу право на уточнень підстав та предмету позову, їх зміну, однак такий ними не скористався і наполягав на задоволенні позову саме з підстав, передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК України. У той же час, згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України,\~якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними). Підставу ж позову [PERSON] поєднує з тим, що не передбачаВ зміни/збільшення курсу іноземної валюти, і такі обставини є лише негативним наслідком для нього, як для слабшої сторони правочину, тобто з такими наслідками, які виникли у майбутньому після укладення договору, що не відповідає можливим підставам для визнання правочину недійсним, передбаченими ст. 229 ЦК України, тому такі вимоги позивача суд вважає необґрунтованими та відхиляє їх.\~\~ Наслідком не надання банком інформації про сукупну вартість кредиту та інформації про валютні ризики не є підставами, визначеними указаною нормою матеріального права, для визнання указаного правочину недійсним. За змістом ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.\~Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину. Як розяснено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, доказів відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 57, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, які б вказували на наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких позивача введено в оману, і сам факт обману, зокрема щодо валюти кредитування та можливих ризиків збільшення її вартості відносно гривні, позивачем суду не надано, тому і з цих підстав позов задоволенню не підлягає.\~\~ Також [PERSON] у позові посилається на положення ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» як підставу для визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки. Суд вважає, що і з таких підстав оспорювані договори не підлягають визнанню недійсним, виходячи з наступного. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів», в редакції, чинній на час укладення оспорюваних договорів, застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки (п. 1.2), які підписані позивачем, та в якому міститься повна інформація стосовно умов кредитування. За змістом ч. 2 ст.\~19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобовязань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Проте, умови спірного договору, як вказувалося вище, містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору, позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами. Отже, у цій справі відсутні правові підстави і для визнання недійсним договору споживчого кредиту з наведених підстав. Крім цього, суд зазначає, що права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення кредитного договору. Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у звязку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. З огляду на викладене, підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні. Враховуючи, що вимоги про визнання недійсним договору іпотеки є похідними від вимог про визнання недійсним кредитного договору, приймаючи до уваги, що відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору, то і відсутні підстави для визнання недійсним договору іпотеки. Згідно зі ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважним причини пропуску позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у своїх запереченнях наполягала на застосуванні строку позовної давності до вимог за позовом. Оскільки доводи [PERSON] наведені в позовній заяві, суд вважає не доведеними та необґрунтованими, то позов задоволенню не підлягає саме за цих обставин, а не через сплив позовної давності. Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed