Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № LVL9F110931090 від 7 липня 2006 року в розмірі 21 255,62 гривень, з яких 19 767,26 гривень - заборгованість за пенею, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1 717,48 гривень - штраф (процентна складова). Позов мотивує тим, що 7 липня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № LVL9F110931090, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 3 565 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В обґрунтування позовних вимог посилається на додані до позовної заяви письмові докази, які підтверджують право вимоги до відповідача та розмір заборгованості останнього. Як на підставу задоволення вимог вказує на положення ст.ст. 509, 525, 526, 527, 530, ч. 1 ст. 598, 599, 610, ч. 2 ст. 615, 629, 1050, 1054 ЦК України. Ухвалою суду від 3 квітня 2018 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 18 липня 2018 року представником відповідача [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 30 травня 2018 року подано відзив на позов, відповідно до якого в задоволені такого просив відмовити, виходячи з наступного. У відповідності до положень ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки, одночасне стягнення яких суперечить ст. 61 Конституції України. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки кредитний договір сторонами укладено на шість місяців в 2006 році. Посилається на довідку позивача від 15 червня 2016 року, у відповідності до якої у відповідача відсутня перед банком заборгованість, а тому вважає, що відсутні підстави для стягнення заборгованості. Просив застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки та відмовити в задоволені позову. В судовому засіданні представник позивача Гнатишак О.В., який діяв на підставі довіреності від 12 вересня 2018 року позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в ньому, просив такий задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив з мотивів викладених у відзиві, додатково пояснив, що відповідач помилково здійснив оплату відсотків в сумі 4 900,92 гривень 18 грудня 2016 року, зазначивши при цьому, що позову відповідач до позивача з приводу отримання безпідставно набутих коштів не подавав. Просив в задоволені позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з таких мотивів. Згідно з ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В судовому засіданні встановлено, що 7 липня 2006 року між сторонами, публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», який змінив назву та організаційно-правову форму з публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство, та [PERSON] було укладено кредитний договір № LVL9F110931090, згідно умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 3 565 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 5,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком з 7 листопада 2006 року по 7 травня 2007 року. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов'язання сторін. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Стаття 1048 ЦК України регламентує, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У відповідності з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З заяви позичальника від 7 листопада 2006 року вбачається, що [PERSON] погодився, що дана заява, умови надання споживчого кредиту фізичним особам, тарифами складає між ним і банком кредитно-заставний договір. У відповідності до п. 5.1, 5.3, 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п. 3.2.2, 3.2.3 даних умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше однієї гривні за кожний день прострочки платежу. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень плюс 5 % від суми заборгованості. Термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю п'ять років. Взятих на себе зобов'язань відповідач у встановлені в договорі строки не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість в розмірі 21 255,62 гривень, з яких 19 767,26 гривень - заборгованість за пенею, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1 717,48 гривень - штраф (процентна складова), що стверджується розрахунком заборгованості станом на 16 січня 2016 року (а.с. 10, 11). Вказаний розрахунок складений у відповідності до умов кредитного договору. Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач 18 грудня 2016 року здійснив оплату процентів за користування кредитом в розмірі 4 900,92 гривні, чим фактично перерва строк позовної давності. Таким чином, суд приходить до висновку про порушення відповідачем умов кредитного договору № LVL9F110931090 від 7 липня 2006 року, що призвело до неналежного виконання взятих на себе зобов'язань. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищенаведене, та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15 і відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» повинен враховуватись іншими судами при застосуванні таких норм права. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність стягнення з відповідача пені, й у задоволенні позову в цій частині відмовляє. У зв'язку з наведеним з відповідача на користь позивача слід стягнути 1 488,36 гривень, з яких 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1 717,48 гривень - штраф (процентна складова). Судом не беруться до уваги заперечення сторони відповідача про відсутність заборгованості перед позивачем, що підтверджується довідкою банку від 15 червня 2016 року, оскільки як вбачається з розрахунку заборгованості та пояснень представника відповідача наданих в судовому засіданні відповідач 18 грудня 2016 року здійснив погашення заборгованості по процентам, чим фактично визнав наявність заборгованості та перервав строк позовної давності. Також суд відмовляє стороні відповідача в застосуванні строку позовної давності до пені, оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволені позовних вимог про стягнення пені з підстав неможливості притягнення особи до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в розмірі 1 762 гривень судового збору.

Outcome: partial