Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті 15 квітня 2009 року його матері [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Будівельна, 14, в с. Засілля Вітовського (раніше Жовтневого) району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказував, що після смерті матері залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке він не взмозі оформити в нотаріальному порядку, оскільки спадкодавиця це майно отримала у спадок після смерті свого батька [PERSON], але за свого життя не переоформила його на своє ім'я. Посилаючись на те, що він прийняв спадщину, оскільки проживав з померлою спадкодавицею на час її смерті, але через зазначену обставину не може оформити її в нотаріальному порядку, хоча наданими копіями технічного паспорту БТІ, погосоподарської книги та довідок селищної ради підтверджується належність померлій будинку, який вона отримала в порядку спадкування, тому просив винести рішення про визнання за ним права власності на дане спадкове майно. В судове засідання сторони не зявилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від позивача на адресу суду надійшла заява з проханням справу розглядати без його участі, а позов задовольнити. Від представника відповідача до суду надійшла заява аналогічна заява, в якій також було зазначено про визнання позову. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. 28 червня 1998 року в с. Засілля Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області помер [PERSON] і після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді будинку за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Засілля, вул. Будівельна 14. Після його смерті, згідно з положеннями ст. 529 та ст. 549 ЦК України 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини) спадщину прийняли спадкоємиця першої черги його дочка [PERSON], яка проживала з ним на час смерті та вступили в управління його спадковим майном. В той же час, отримавши це майно в спадщину, [PERSON] не перереєструвала його на своє ім'я за свого життя і померла 15 квітня 2009 року. Після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі й на зазначене нерухоме майно, яке вона отримала в порядку спадкування після смерті свого батька. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги відноситься позивач, який є сином померлої [PERSON], і він прийняв спадщину, так як проживав з матір'ю на час її смерті. Далі, під час оформлення спадщини після смерті [PERSON] він отримав розяснення від нотаріуса про неможливість її оформлення в такому порядку на будинок, оскільки не представив належним чином оформлений оригінал правовстановлюючого документу. Так, як вже було зазначено, отримавши будинок в спадщину, вона не зареєструвала його на своє ім'я. За пунктом 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз'яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивачів до суду із даним позовом. З матеріалів справи вбачається, що позивача відсутня можливість отримати правовстановлюючий документ у позасудовому порядку. Так, спадкодавець [PERSON] за свого життя, побудувавши будинок, не отримав свідоцтво про право власності на нього та не зареєстрував його у відповідному державному органі. Відповідно до технічного паспорту, складеного комунальним підприємством Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, житловий будинок, розташований по вул. Будівельна, 14, в с. Засілля Жовтневого району Миколаївської області, був побудований в 1973 році, господарські та побутові споруди в 1973-1990 роках. Згідно з цим же технічним паспортом, житловий будинок має житлову площу 47.4 кв.м., загальну площу 73.4 кв.м., об'єкти самочинного будівництва відсутні, але право власності на будинок не зареєстровано. Однак, відповідно до записів у погосподарській книзі Лиманівської сільської ради ради житловий будинок по вул. Будівельна, 14 в с. Засілля Жовтневого району Миколаївської області існує та рахувався на праві приватної власності за [PERSON], в тому числі і на час його смерті, а потім за його дочкою [PERSON] до її смерті. До 2004 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилося питання узаконення житлових будинків та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 1 березня 1985 року № 105 Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалися рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними по господарських книг сільських, селищних Рад із додатком списків громадян, яким ці будинки належали. До вказаних правовідносин також підлягала застосуванню Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26. Такими чином, записи у погосподарських книгах визнавалися у якості актів органів влади (публічної), що підтверджують право приватної власності. Це свідчать про те, що [PERSON] за свого життя мав всі законні підстави для отримання свідоцтва про право власності на будинок, але цього не здійснив. Однак це не скасовує належність йому будинку. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок належав первісно [PERSON] і дане майно після його смерті перейшло в порядку спадкування до його дочки [PERSON], а тому входить до складу спадщини після її смерті і в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачу в справі як єдиному спадкоємцю першої черги за законом. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, він не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. Враховуючи викладене,

Outcome: approved