Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом до АТ КБ «ПриватБанк», зазначаючи, що 12.04.2016 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. На підставі цього договору йому було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . 07.11.2018 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з усним розпорядженням щодо видачі йому у готівковій формі усіх грошових коштів, належних йому після смерті його матері [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.11.2018 року № 2-518. Проте 07.11.2018 року АТ КБ «ПриватБанк» зазначені грошові кошти у розмірі 70698,47 грн. перерахував на його, позивача, картковий рахунок у АТ КБ «ПриватБанк» № [NUMBER] і цього ж дня здійснив списання вказаних грошових коштів з його карткового рахунку в рахунок погашення простроченої заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк». 23.01.2019 року він звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з письмовим розпорядженням щодо видачі йому у готівковій формі усіх грошових коштів, належних йому після смерті його матері, однак вказане розпорядження не було виконано відповідачем. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2020 року по справі № 202/2787/19 стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його, позивача, користь грошові кошти у розмірі 70968,47 грн., які були зараховані на його картковий рахунок в АТ «Ощадбанк» 09.06.2020 року на виконання вказаного рішення суду. Позивач зазначив, що, оскільки відповідач своєчасно на його вимогу не виплатив належні йому після смерті матері грошові кошти у розмірі 70968,47 грн., безпідставно списавши їх на погашення його заборгованості за кредитним договором, з відповідача на його користь підлягає стягненню на підставі статті 625 ЦК України 3% річних за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року у розмірі 3373,52 грн., інфляційні втрати за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року у розмірі 5514,42 грн., а також пеня у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року у розмірі 1 230 153,37 грн. Також позивач зазначив, що йому вказаними діями відповідача було завдано моральну шкоду, що полягала у душевних стражданнях через протиправне привласнення відповідачем належних йому, позивачу, грошових коштів та відсутність у нього можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ними. Розмір завданої йому моральної шкоди позивач оцінив у 50 000,00 грн. У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь вказані грошові кошти. В судовому засіданні позивач та його представник, адвокат Неруш О.В., підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Представник відповідача, адвокат Чумак С.О., в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначаючи, що пред`явлена до стягнення позивачем пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 1 230 153,37 грн. значно перевищує розмір завданих позивачу збитків, у зв`язку з чим підлягає зменшенню. Крім того, представник відповідача зазначив, що відповідно до практики Верховного Суду пеня на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення підлягає стягненню лише в частині вирішення спору щодо стягнення вкладниками пені з банківських установ за несвоєчасне повернення суми вкладу. Також представник відповідача вказав, що позивач не є споживачем послуг Банку в даному випадку, оскільки відсутні договірні відносини між сторонами, а отже відсутні підстави для застосування до правовідносин між сторонами положень Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем пропущено встановлений законом однорічний строк позовної давності для стягнення неустойки (пені), оскільки останнім нараховано пеню за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року. Просив застосувати до вимог позивач строк позовної давності та відмовити позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач 12.04.2016 року з метою отримання банківських послуг звернувся до відповідача, де підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 5). Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори 06.11.2018 року за реєстровим № 2-518, [PERSON] є спадкоємцем [PERSON] , померлої [INFO] . Відповідно до вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом позивач успадкував після смерті матері, зокрема грошові кошти на рахунках в АТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 70968,47 грн. (а.с. 6). 07.11.2018 року позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із вказаним свідоцтвом для отримання належних йому після смерті матері грошових коштів у розмірі 70968,47 грн., однак грошові кошти не були видані позивачеві готівкою, а були перераховані на його картковий рахунок № [NUMBER] , відкритий в АТ КБ «ПриватБанк», та в той же день були списані Банком в рахунок погашення заборгованості позивача за кредитним договором (а.с. 8-9). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2020 року по справі № 202/2787/19 стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивача грошові кошти у розмірі 70968,47 грн. (а.с. 10-16). Рішення набрало чинності 27.11.2020 року (а.с. 42-46). На виконання вказаного рішення суду АТ КБ «ПриватБанк» було перераховано на рахунок позивача, відкритий у АТ «Ощадбанк», грошові кошти у розмірі 70968,47 грн. (а.с. 17). За вимогами ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що відповідач своєчасно не виконав зобов`язання щодо видачі позивачеві належних йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом грошових коштів у розмірі 70968,47 грн., суд вважає, що є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача на підставі статті 625 ЦК України 3% річних за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року у розмірі 3373,52 грн. та інфляційних втрат за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року у розмірі 5514,42 грн. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року у розмірі 1 230 153,37 грн., суд вважає, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до п. 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Таким чином, в розумінні ст. Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не є споживачем послуг АТ КБ «ПриватБанк», оскільки між сторонами відсутні будь-які договірні відносини з приводу видачі позивачеві Банком грошових коштів, належних йому після смерті матері. Договірні відносини з приводу грошових коштів у розмірі 70968,47 грн. були наявні між матір`ю позивача за час її життя та АТ КБ «ПриватБанк». За таких обставин суд не вбачає правових підстав для застосування до правовідносин, що виникли між сторонами, відповідальності у вигляді пені у розмірі трьох процентів вартості послуги за кожний день прострочення на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 07.11.2018 року по 09.06.2020 року у розмірі 1 230 153,37 грн. і відмовляє позивачеві у задоволенні позову в цій частині вимог. З приводу заяви представника відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності в частині вимог про стягнення пені, суд не приймає її до уваги, оскільки наявні самостійні підстави для відмови позивачеві у задоволенні позову в цій частині вимог. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Положенням частини 1 статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розглянувши справу № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року зробила такий висновок щодо застосування норм права: «Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства». Судом встановлено, що невиконанням зобов`язання щодо виплати позивачеві належних йому грошових коштів протягом півтора року відповідачем було завдано позивачеві моральну шкоду, що полягала у душевних стражданнях через протиправне перерахування в рахунок погашення кредитної заборгованості відповідачем належних йому грошових коштів та відсутність у нього можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ними. Виходячи з конкретних обставин справи, принципів справедливості і розумності, приймаючи до уваги характер та глибину моральних страждань позивача, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2 000,00 гривень. За таких обставин, суд задовольняє позовні вимоги [PERSON] частково. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840,80 грн. Про відшкодування інших судових витрат сторонами у справі заявлено не було.

Outcome: partial