Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на той факт, що його дружина, з якою він одружений з 24.08.1966 року, з 2002 року була єдиним засновником ТОВ АФ «Славія», сформувавши статутний капітал даного товариства в розмірі 830 000 з їх спільних коштів. Таким чином, її частка в статутному капіталі TOB АФ «Славія», становила 100 відсотків статутного капіталу в грошовому еквіваленті - в розмірі 830 000 грн. та була спільною сумісною власністю подружжя. Протягом значного часу TOB АФ «Славія» здійснювало господарську діяльність, від якої дружина, як засновник, отримувала прибуток і яким вони розпоряджалися, як спільною сумісною власністю. Однак, в серпні 2016 року дружина йому повідомила, що господарським судом Херсонської області розглядається позов громадянина [PERSON] до ТОВ АФ «Славія», в якому, як він вважав до цього часу, дружина була єдиним засновником, про визнання недійсними рішень загальних зборів товариства та визнання за громадянином [PERSON] права власності на 51 відсоток статутного капіталу даного товариства, що становить 423 300,00 грн. З вказаного позову вбачається, що в 2010 році його дружина, без його дозволу, здійснила розпорядженням часткою в розмірі 100 відсотків в статутному капіталі ТОВ АФ «Славія», зокрема відступивши 51 відсоток цієї частки - в грошовому виразі в розмірі 423 300,00грн. [PERSON] В наступному, на підставі договору про відступлення [PERSON] частки в товаристві в розмірі 51 відсотків, було прийнято до складу учасників товариства [PERSON] та внесено зміни до статуту TOB АФ «Славія», що затверджено рішенням загальних зборів TOB АФ «Славія», оформленим протоколом загальних зборів учасників № 13/08-7 від 13.08.2010 року. Таким чином, дружина відступивши свою частку в статутному капіталі ТОВ АФ «Славія» в розмірі 51 відсотків, що в еквіваленті становить 423 300,00 грн. [PERSON], здійснила розпорядження їх спільними сумісними коштами в розмірі 423 300,00 грн., що не відповідає інтересам їх сім'ї, зокрема інтересам позивача, як співвласника цих коштів. Крім того, наслідком відступлення частки [PERSON] в TOB АФ «Славія» в розмірі 51 відсотків, що в еквіваленті становить 423 300 грн. [PERSON], яке є розпорядженням спільними сумісними коштами подружжя [PERSON] та [PERSON] в розмірі 423 300 грн., було прийняття рішення про включення до складу учасників TOB АФ «Славія» [PERSON], оформлене протоколом загальних зборів учасників ТОВ АФ «Славія» №13/08-7 від 13.08.2010 року. Таким чином, для приведення сторін правочину відступлення частки в TOB АФ «Славія» [PERSON] та [PERSON] в стан, що передував його укладенню, а, відповідно, і поновлення прав [PERSON], як одного з подружжя [PERSON], права якого порушені укладенням цього договору, необхідним є визнання недійсними протоколу зборів учасників № 13/08-7 від 13.08.2010 року та редакції статуту TOB АФ «Славія» зареєстрованої 17.08.2010 року, якими включено до складу учасників TOB АФ «Славія» [PERSON] У зв'язку із наведеним просив визнати недійсним договір відступлення частки [PERSON] в статутному капіталі ТОВ АФ «Славія» в розмірі 51 відсотку статутного капіталу, що в грошовому еквіваленті складає 423300грн. [PERSON], на підставі якого [PERSON] прийнято до складу учасників ТОВ АФ «Славія» та внесено зміни до статуту товариства, що затверджено рішенням загальних зборів ТОВ АФ «Славія», оформленим протоколом загальних зборів учасників №13/08-7 від 13.08.2010року; судові витрати стягнути з відповідача. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав заяву про уточнення позовних вимог, відповідно яких просив визнати недійсним договір відступлення частки [PERSON] в статутному капіталі ТОВ АФ «Славія» в розмірі 51 відсотку статутного капіталу, що в грошовому еквіваленті складає 423300грн. [PERSON], на підставі якого [PERSON] прийнято до складу учасників ТОВ АФ «Славія» та внесено зміни до статуту товариства, що затверджено рішенням загальних зборів ТОВ АФ «Славія», оформленим протоколом загальних зборів учасників №13/08-7 від 13.08.2010року; визнати недійсним протокол загальних зборів учасників ТОВ АФ «Славія» №13/08-7 від 13.08.2010 року в частині включення до складу учасників ТОВ АФ «Славія» [PERSON] та визначення частки [PERSON] в ТОВ АФ «Славія» в розмірі 51 відсотку, що еквівалентно 423300грн.; визнати недійсними зміни до статуту ТОВ АФ «Славія» в частині включення до складу учасників ТОВ АФ «Славія» [PERSON] та визначення частки [PERSON] в ТОВ АФ «Славія» в розмірі 51 відсотку, що еквівалентно 423300грн., зареєстровані 17.08.2010 року на підставі протоколу загальних зборів учасників ТОВ АФ «Славія» №13/08-7 від 13.08.2010року; судові витрати стягнути з відповідача та розглядати справу без його участі уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, однак на адресу суду надійшла заява [PERSON] в якій він просив застосувати позовну давність та заперечує проти позовних вимог, а від інших відповідачів надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, та про те, що підтримують позовні вимоги позивача. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 24.08.1966р. Хільківським с/ЗАГС Полтавської області, 24.08.1966року [PERSON] одружився з [PERSON], після одруження прізвище «[PERSON]» змінено на «[PERSON]». В 2010 році [PERSON], здійснила розпорядження часткою в розмірі 100 відсотків в статутному капіталі ТОВ АФ «Славія», зокрема відступивши 51 відсоток цієї частки - в грошовому виразі в розмірі 423 300,00грн. [PERSON] В наступному, на підставі договору про відступлення [PERSON] частки в товаристві в розмірі 51 відсотків, було прийнято до складу учасників товариства [PERSON] та внесено зміни до статуту TOB АФ «Славія», що затверджено рішенням загальних зборів TOB АФ «Славія», оформленим протоколом загальних зборів учасників № 13/08-7 від 13.08.2010 року, що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Як роз`яснено в п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відносини стосовно майна господарського товариства регулюються нормами ЦК України, Господарським кодексом України та Законом України «Про господарські товариства». Згідно ст.113 ЦК України та ст.1 Закону України «Про господарські товариства» товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств. Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих майнових прав. Згідно ст. 115 ЦК України господарське товариство є власником: 1)майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2)продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3)одержаних доходів; 4)іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. 5)вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» товариство є власником: 1)майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2)продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3)одержаних доходів; 4)іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Ризик випадкової загибелі або пошкодження майна, що є власністю товариства або передане йому в користування, несе товариство, якщо інше не передбачено установчими документами. За положеннями ст. 10 Закону України «Про господарські товариства» та ст. 116 ЦК України учасники господарського товариства мають право здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують його участь у товаристві, у порядку, встановленому законом. Частиною 1 ст. 147 ЦК України та ч. 1 ст. 53 Закону України «Про господарські товариства» встановлено, що учасник товариства з обмеженою відповідальністю має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у статутному капіталі одному або кільком учасникам цього товариства. Відчуження учасником товариства з обмеженою відповідальністю своєї частки (її частини) третім особам допускається, якщо інше не встановлено статутом товариства. Отже, об'єктом відчуження учасником товариства своєї частки (її частини) у статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов'язків, пов'язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку поділу залишків майна товариства у процесі його ліквідації (припинення). При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового власника частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий власник частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частина прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частина майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру придбаної ним частки. Як роз'яснено в п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» від 24 жовтня 2008 року № 13, при вирішенні спорів, пов'язаних із виходом учасника з товариства, господарські суди повинні керуватися тим, що відповідно до ЦК та Закону про господарські товариства учасник ТОВ чи ТДВ вправі у будь-який час вийти з товариства незалежно від згоди інших учасників та самого товариства. Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Разом із тим з урахуванням положення ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства», за якими власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Виходячи зі змісту ч. 2, ч. 3 ст. 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Таким чином, з моменту внесення грошових коштів до статутного капіталу господарського товариства вони є власністю самого товариства, зазначені спільні кошти (майно) подружжя втрачають ознаки об'єкта права спільної сумісної власності подружжя. Право на компенсацію вартості частини коштів виникає в іншого подружжя лише щодо спільних коштів, а не статутного капіталу, при цьому лише в тому разі, коли спільні кошти всупереч ст. 65 СК України були використані одним із подружжя саме для внесення вкладу до статутного капіталу. Подальше розпорядження учасником товариства його частками в статутному капіталі з огляду на положення ст.ст. 116, 147 ЦК України є суб'єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї. Отже, у разі передання подружжям свого майна для здійснення підприємницької діяльності шляхом участі одного з них у заснуванні господарського товариства це майно належить зазначеному товариству на праві власності, подружжя набуває відповідне майнове право, яке реалізується одним із подружжя (засновником) шляхом участі в управлінні товариством, а друге подружжя набуває право вимагати виплати йому певних сум у разі поділу майна між подружжям. Позивач не довів суду підстави своїх позовних вимог, тому суд вважає, що його позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Крім того, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Суд не приймає до уваги заяву про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, оскільки необґрунтованість позовних вимог є окремою підставою для відмови в позові. На підставі ст.ст. 113, 115, 116, 147, 203, 215, 256,257 368 Цивільного кодексу України України , ст.ст. 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 10, 12, 53 Закону України «Про господарські товариства», ст.85 ГК України, ст.ст. 5-11, 57, 59-61, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

Outcome: dismissed