Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, обґрунтовуючи тим, що на момент відносин між ним та відповідачем діяв Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18.01.2001 року № 2240. Обовязковою вимогою, що забезпечує реалізацію права зазначених в законі осіб на матеріальне забезпечення у разі настання страхового випадку є укладання договору про добровільну участь у системі загальнообовязкового державного соціального страхування у порядку, передбаченому ст.. 10 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року. Відповідно до укладених договорів від 01.05.2013 року № 28 та 15.05.2014 року № 1404139100018 з управлінням ПФУ в м. Тернівці Дніпропетровської області та Тернівським відділенням Західно-Донбаської обєднаної державної податкової інспекції головного управління Міндоходів у Дніпропетровській області про добровільну участь у системі загальнообовязкового державного соціального страхування, фізична особа підприємець [PERSON], як застрахована особа, отримала право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги, в тому числі на допомогу по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травм, не повязаних з нещасним випадком на виробництві (включаючи догляд за хворою дитиною). Згідно Закону № 2240 Фондом застрахованій особі [PERSON] виплачено допомогу в розмірі 2196 грн. 42 коп. по тимчасовій непрацездатності по семи листках непрацездатності внаслідок отримання нею тілесних ушкоджень в результаті ДТП, яка сталася 10.04.2006 року, внаслідок порушень Правил дорожнього руху України з вини водія [PERSON] [PERSON] як особа винна в заподіянні шкоди здоровю [PERSON], витрати позивача у добровільному порядку на даний час не відшкодував. Вина відповідача підтверджується вироком Синельниківського міськрайонного суду від 25.05.2007 року. Отже вина відповідача є підставою для стягнення з нього матеріальної шкоди в сумі 2196 грн. 42 коп., що нанесена Фонду. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності матеріальну шкоду у розмірі 2196 грн. 42 коп., яка була нанесена Фонду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пояснив обставини справи таким чином як вони викладені вище. Також пояснив, що на момент скоєння ДТП [PERSON] являлася фізичною особою підприємцем та була застрахованою особою, оскільки згідно повідомлення податкової інспекції за період з 25.10.2005 року по 01.01.2011 року до місцевого бюджету надійшли грошові кошти по податках та зборах. У звязку з цим на час скоєння ДТП укладання договорів щодо соціального страхування не вимагалось. Відповідач в судове засіданні не зявився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, а також надав суду письмові заперечення, згідно яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Вироком Синельниківського міськрайонного суду від 25.05.2007 року [PERSON] визнаний винним в порушенні правил безпеки руху та експлуатації транспорту особою, керуючою транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження. Дана дорожньо-транспортна пригода сталася 10.04.2006 року, внаслідок якої потерпілій [PERSON] спричинено тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Згідно листа Західно-Донбаської ОДПІ № 5952/10/200 від 23.09.2013 року за період з 25.10.2005 року по 01.01.2011 року від [PERSON] до місцевого бюджету м. Тернівка надійшло грошових коштів по податках та зборах на загальну суму 3770, 10 грн. Згідно договору № 28 від 01.05.2013 року та № 1404139100018 від 15.05.2014 року про добровільну участь у системі загальнообовязкового державного соціального страхування [PERSON], як застрахована особа, набула права на виплати за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням, в тому числі у звязку з тимчасовою втратою працездатності. На підставі листків непрацездатності та наказів про призначення [PERSON] допомоги по тимчасовій непрацездатності за період з 29.07.2013 року по 20.10.2014 року було нараховано суму допомоги в розмірі 2196, 42 грн., яку згідно платіжних доручень отримала [PERSON] Позивач, посилаючись на норми ст. ст. 1161, 1166, 1191 ЦК України, вважає, що відповідач, як особа, винна в заподіянні шкоди здоровю [PERSON], якій Фонд сплатив страхове відшкодування, повинен в порядку регресу відшкодувати йому шкоду у розмірі виплаченого страхового відшкодування. Так, згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зазначена норма, що міститься в главі 82 ЦК України та регулює правовідносини стосовно відшкодування шкоди, передбачає право регресу особи, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між нею та потерпілим. Разом з тим, правовідносини, повязані зі страхуванням різних видів, регулюються нормами глави 67 ЦК України. Згідно ст.. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з: 1) життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Статтею 999 ЦК України передбачено, що законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Стаття 993 ЦК України передбачає, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до цієї норми до страховика переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування шкоди, лише в разі виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування. У разі проведення страхових виплат за договором особистого страхування (життя, здоровя, працездатності, пенсійного забезпечення) таке право вимоги страховика до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, не передбачено. Вказані акти ґрунтуються на комплексному аналізі норм ст.. ст.. 512, 993, 999 ЦК України, положень Основ законодавства України про загальнообовязкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 року та Закону України від 18.01.2001 року № 2240 «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». Зазначені закони визначають принципи та загальні правові, фінансові та організаційні засади загальнообовязкового державного соціального страхування громадян та, зокрема, правову основу, економічні механізми й організаційну структуру загальнообовязкового державного соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Відповідно до ст.. ст.. 6, 20 зазначених Основ страховиками є цільові страхові фонди, які беруть на себе зобовязання щодо збору страхових внесків та надання застрахованим особам матеріального забезпечення і соціальних послуг при настанні страхових випадків, основними джерелами коштів яких є внески роботодавців і застрахованих осіб. Преамбулою Закону № 2240 передбачено, що страхування на випадок тимчасової втрати працездатності є окремим видом загальнообовязкового державного соціального страхування громадян, що здійснюється Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Статтею 5 Закону визначено основні принципи страхування від нещасного випадку, якими, зокрема, є обовязковість страхування від нещасного випадку осіб, які працюють на умовах трудового договору (контракту) та інших підставах, передбачених законодавством про працю; державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав; обовязковість фінансування Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності витрат, повязаних з наданням матеріального забезпечення та соціальних послуг в обсягах, передбачених цим законом; формування та використання страхових коштів на засадах солідарності та субсидування; цільове використання коштів загальнообовязкового державного соціального страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності; відповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим законом. Згідно з п. 1 ст. 2 Закону субєктами страхування є: страховик Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; страхувальник роботодавець; застрахована особа найманий працівник, а у випадках, передбачених цим законом, також інші особи, на користь яких здійснюється загальнообовязкове державне соціальне страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності. Обєктом страхування є тимчасова втрата працездатності застрахованою особою. Таким чином, страхування у звязку з тимчасовою втратою працездатності є обовязковим особистим страхуванням. Ні Основи, на Закон, ні норми глави 67 ЦК України не передбачають право страховика, який сплатив страхове відшкодування потерпілій особі, яка є застрахованою згідно із законом, на звернення з вимогою до винної особи про відшкодування сплачених застрахованому страхових сум. Оскільки сфера дії закону поширюється виключно на застрахованих осіб, страхувальників та страховика й цим законом, а також іншими нормативно-правовими актами не врегульований правовий механізм відносин Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності як страховика з іншими особами, відповідальними за шкоду, завдану життю та здоровю застрахованої особи, то до таких правовідносин підлягають застосуванню загальні положення ЦК України щодо страхування. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, з урахуванням вищенаведеного здійснення Фондом виплат застрахованій особі [PERSON] у звязку з настанням тимчасової втрати працездатності є його обовязком, а тому здійснення ним таких виплат застрахованій особі не є шкодою в розумінні ст.. 1166 ЦК України та відповідно Фонд не є особою, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, і не набуває права зворотної вимоги до винної особи [PERSON] згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України. Таким чином, суд вважає необхідним в задоволенні позовних вимог відмовити. У звязку з цим згідно правил ст.. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», згідно якого позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, судові витрати компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного, ст. 16 ЦК України,

Outcome: dismissed