Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та свої вимоги мотивує тим, що 10 січня 2008 року ЗАТ КБ «ПриватБанк»(у зв`язку із зміною типу банку, змінено найменування банку з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на AT КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] укладено кредитний договір № SUH2GA0000000911, згідно з яким останній отримав кредитні кошти у розмірі 40 000,00 дол. США на споживчі цілі, а також у розмірі 8 800,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік (0,92% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком користування до 10 січня 2028 року включно. 20 вересня 2011 року та 05 березня 2013 року між AT КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено додаткові угоди до кредитного договору № SUH2GA000000091 від 10 січня 2008 року, які є невід`ємною частиною договору. 05 березня 2013 року в забезпечення виконання зобов`язання за названим кредитним договором та додатковими угодами до нього, за твердженням банку, укладено договір поруки №SUH2GA000000091/1, сторонами якого зазначені ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] [PERSON] належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим ПриватБанк звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права. Заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 січня 2015 року у справі №592/11535/14-ц позов задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № SUH2GA0000000911 від 10 січня 2008 року у розмірі 45 421,90 доларів США. Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Сумського апеляційного суду від 08 січня 2020 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 січня 2015 року скасовано в частині вимог про стягнення заборгованості та судових витрат з [PERSON] та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. В матеріалах зазначеної справи знаходиться висновок експерта за результатом проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1611/1612, складений 11 грудня 2019 року. Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №1611/1612 від 11 грудня 2019 року, проведеної Сумським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М. С. Бокаріуса, підпис від імені [PERSON] у розділі «19.2. поручитель» у графі «підпис» у договорі поруки без номеру від 05 березня 2013 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] виконаний за допомогою пасти для кулькової ручки рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] , а іншою особою. Згаданим рішенням апеляційного суду встановлено факт того, що підпис на договорі поруки від 05 березня 2013 року від імені поручителя [PERSON] не належить [PERSON] . У зв`язку з наведеним, позивач просить визнати нікчемний правочин, яким є договір поруки № SUH2GA000000091/1 від 05 березня 2013 року, сторонами якого зазначені ПАТ Кб «ПриватБанк» та [PERSON] - недійсним. Позивач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання також не з`явилися, надали відзив та заяву, в яких просять відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиви, серед іншого, представник зазначає, що оспорюваний правочин - це правочин, який на момент вчинення породжує притаманні дійсному правочину правові наслідки, але ці наслідки носять нестійкий характер, отже на вимогу заінтересованих осіб такий правочин може бути визнаний судом недійсним на підставах, встановлених законом. До оспорюваних правочинів ЦК України відносить правочини вчинені: неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності; фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, за межами її цивільної дієздатності; дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; юридичною особою, без відповідного дозволу (ліцензії); під впливом помилки; під впливом обману; під впливом насильства; у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною; під впливом тяжкої обставини. Вважає доведеним безпідставність позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов не надав. Ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено під час розгляду справи, 10 січня 2008 року між ЗАТ КБ ПриватБанк» (у зв`язку із зміною типу банку, змінено найменування банку з ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на AT КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] укладено кредитний договір № SUH2GA0000000911, згідно з яким останній отримав кредитні кошти у розмірі 40 000,00 дол. США на споживчі цілі, а також у розмірі 8 800,00 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04% на рік (0,92% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком користування до 10 січня 2028 року включно (а.с.6-9). 20 вересня 2011 року та 05 березня 2013 року між ПриватБанком та [PERSON] укладено додаткові угоди до кредитного договору № SUH2GA000000091 від 10 січня 2008 року, які є невід`ємною частиною договору (а.с.10-13). 05 березня 2013 року в забезпечення виконання зобов`язання за названим кредитним договором та додатковими угодами до нього, за твердженням банку, укладено договір поруки №SUH2GA000000091/1, сторонами якого зазначені Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] (а.с. 14-15). [PERSON] належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором не виконував, у зв`язку з чим ПриватБанк звернувся до суду з позовом за захистом свого порушеного права та заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 січня 2015 року у справі №592/11535/14-ц позов задоволено. Стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № SUH2GA0000000911 від 10 січня 2008 року у розмірі 45 421,90 доларів США. (а.с. 16). Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Сумського апеляційного суду від 08 січня 2020 року, яка набрала законної сили, апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 06 січня 2015 року скасовано в частині вимог про стягнення заборгованості та судових витрат з [PERSON] та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих вимог (а.с. 17-20). В матеріалах зазначеної справи знаходиться висновок експерта за результатом проведення судово-почеркознавчої експертизи № 1611/1612, складений 11 грудня 2019 року. Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №1611/1612 від 11 грудня 2019 року, проведеної Сумським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М. С. Бокаріуса, підпис від імені [PERSON] у розділі «19.2. поручитель» у графі «підпис» у договорі поруки без номеру від 05 березня 2013 року, укладеного між ПриватБанком та [PERSON] виконаний за допомогою пасти для кулькової ручки рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON] , а іншою особою (а.с. 22-44). Згаданим рішенням апеляційного суду встановлено факт того, що підпис на договорі поруки від 05 березня 2013 року від імені поручителя [PERSON] не належить [PERSON] . Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів кредитора на випадок порушення зобов`язання боржником закон передбачає спеціальні заходи - визначає окремі види забезпечення виконання зобов`язання: неустойку, поруку, гарантію, заставу, притримання, завдаток або інші види, встановлені договором або законом (ст. 546 ЦК України). Відносини, пов`язані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд. І кн. 5 ЦК України. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст. 203 ЦК України. У разі не підписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з невідповідністю його до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Наведене положення ч. 2 ст. 215 ЦК України означає, що недійсність - це об`єктивна властивість нікчемного правочину, а тому він є недійсним з моменту його вчинення (ч. 1 ст. 236 ЦК України). Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Наявність відповідного спору між позивачем у даній справі та AT КБ «ПриватБанк» підтверджується матеріалами цивільної справи №592/11535/14-ц. Водночас, застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, є виключною прерогативою суду. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Стаття 15 ЦПК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України). Таким чином визнання договору поруки недійсним з підстав його нікчемності, не суперечить ст. ст. 55, 124 Конституції України та відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим порушенням, а тому є всі правові підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved