Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 142303,42 грн. посилаючись на те, що 04.02.2015 року між ним та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Петканич В.І., зареєстрований в реєстрі № 31. Відповідно до договору позики позивачем було передано відповідачу грошові кошти в розмірі 53750 грн., а відповідач зобов'язався повернути зазначену суму не пізніше 01.03.2015 року. Однак в порушення умов договору станом на 01.03.2015 року так і на момент звернення до суду відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав та суму позики не повернув. Таким чином заборгованість [PERSON] по виконанню зобов'язання за договором позики станом на 20.10.2015 року становить 142303,42 грн. У зв'язку з порушенням умов та строку виконання договору позивач в тому числі просить стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 9832,57 грн., суму інфляційних витрат в розмірі 16102,01 грн. та пеню в розмірі 62618,75 грн. Позивач в судове засідання не з'явився, представник позивача подав до суду заяву в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився за невідомих причин. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило. Причини своєї неявки відповідач суду не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та за згодою позивача відповідно до ст.ст. 224, 225, 226 ЦПК України ухвалити заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 04.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Петканич В.І. Відповідно до п.п. 1.1., 2.1., 3.1. договору позики, [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 53750 грн., які [PERSON] зобов'язався повернути до 01.03.2015 року. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, позикодавець передав грошові позичальнику до підписання договору, позичальник зобов'язаний був повернути позикодавцеві позику до 01.03.2015 року та враховуючи те, що відповідач доказів щодо повернення позики суду не представив, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути суму позики, яка становить 53750 грн. При вирішенні позовних вимог про стягнення з відповідача процентів від суми позики суд виходить з наступного. Як передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, позивач просить стягнути проценти за позикою за період з 02.03.2015 року по 20.10.2015 року розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України та становить 9832,57 грн. Вказаний розрахунок перевірений судом та складений відповідно до вимог ЦК України. Також позивач звернувся із вимогою про стягнення з відповідача інфляційних втрат за період з березня 2015 року по серпень 2015 року. Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті «Урядовий кур'єр» та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua). При цьому позивач просить стягнути суму відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання за період з березня 2015 року по серпень 2015 року в розмірі 16102,10 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, вказані наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання не є фінансовими санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошима, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. При цьому враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, а також необхідність перевірки судом розрахованих позивачем сум до стягнення слід зазначити наступне. Таким чином сума підлягає стягненню з моменту прострочення виконання грошового зобов'язання, а саме з 02.03.2015 року, і тому враховуючи вимоги ст. 11 ЦПК України щодо меж заявлених позовних вимог, стягненню підлягає сума за період з 02.03.2015 року по 31.08.2015 року, яка становить саме 14665,51 грн. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягненні пені суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України). Порядок нарахування та розмір пені у випадку порушення позивальником зобов'язання передбачений п.п. 6.2. кредитного договору. Так пунктом 6.2. договору позики від 04.02.2015 року передбачено, що у разі порушення будь-яких із зазначених договором строків однією із сторін тягне за собою обов'язок сплати іншій стороні пеню в розмірі 0,5 % від суми договору за кожен день прострочення до моменту виконання зобов'язань в повному обсязі. Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до розрахунку штрафних санкцій, пеня в сумі 0,5 % за кожен день прострочення від суми заборгованості станом за період 02.03.2015 року по 20.10.2015 року становить 62618,75 грн. Вказаний розрахунок перевірений судом та складений відповідно до вимог ЦК України. При вирішенні цього спору суд також враховує висновки Верховного Суду України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язкові для всіх судів України. Так при розгляді справи № 6-37цс15 (Постанова від 01.04.2015 року) Верховний Суд України зробив висновок, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України. Крім того позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Також при розгляді справи № 6-36цс14 (Постанова від 02.07.2014 року) Верховний Суд України роз'яснив, що у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений зазначеним Кодексом, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Таким чином, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у разі, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики. До того ж при розгляді справи № 6-369цс15 (Постанова від 02.09.2015 року) Верховний Суд України зробив висновок, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із частиною першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд прийшов до переконання про наявність підстав для часткового задоволення позову, а відтак з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 04.02.2015 року в розмірі 140866,83 грн., з яких 53750 грн. - сума позики, 9832,57 грн. - проценти за позикою, 62618,75 грн. - пеня та 14665,51 грн. інфляційних втрат. Згідно з ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1408,80 грн. (99 % від загального розміру позовних вимог) судових витрат.

Outcome: partial