Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, за уточненим позовом просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2716/1-07 від 23 жовтня 2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру під № 2, в будинку під № 33, по проспекту Шевченка, в місті Одеса, яка згідно [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно з реєстраційним № 16339771, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 19.10.2007 року складається у цілому з: 1,4 - коридор, 2 - туалет, 3, 8, 9, 10 - житлові, 5 - ванна, 6 комора (кладова), загальною площею 133,5 кв. м., житловою площею 100, 8 кв. м., та належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради 23.08.2001 року, за реєстраційним номером 476/01, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в реєстровій книзі № 138доп, під реєстровим номером 3320 на сторінці 30, шляхом надання АБ «ПОРТО-ФРАНКО» права продажу предмета іпотеки будь-якій третій особі покупцеві. В обґрунтування позову посилався на наступне. 23 жовтня 2007 року між позивачем та [PERSON] укладений кредитний договір № 2716/1-07, відповідно до якого позивач прийняв на себе зобовязання видати позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 1\~262\~500,0 гривень на строк з 23 жовтня 2007 року по 23 жовтня 2012 року зі сплатою 19 відсотків річних, а позичальник прийняв на себе зобовязання своєчасного повернення позивачу всієї суми кредиту, відсотків у розмірах, строках і на умовах визначених кредитним договором. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 23 жовтня 2007 року між банком та майновим поручителем позичальника [PERSON] укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки за вказаним договором є нерухоме майно: чотирьохкімнатна квартира під № 2 (два) в будинку під № 33 (тридцять три), по проспекту Шевченко, в місті Одеса. Втім, свої зобовязання по сплаті щомісячних платежів позичальник в строк не виконує, в звязку з чим позивач звернувся до позичальника та відповідача з вимогами про дострокове погашення кредиту. Відповідачу та позичальнику запропоновано у семиденний строк з моменту отримання вимоги достроково погасити кредит, нараховані відсотки та штрафні санкції. До сьогоднішнього дня заборгованість позичальника перед банком не погашена, у звязку із чим позивач змушений звернутись до суду із вказаними позовними вимогами. Відповідач у судове з асідання не зявився неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представив. Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, враховуючи, що відповідачем подані заперечення на позовну заяву, висловлено свою правову позицію з приводу неї, ухвалив розглянути справу у загальному порядку без присутності відповідача. Третя особа в судове засідання не зявилась неодноразово, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась в установленому законом порядку, поважних причин неявки в судове засідання суду не представила. Відповідно до раніше поданих заперечень відповідач позовні вимоги не визнав, вважав їх необґрунтованими, та такими, у задоволенні яких слід відмовити у повному обсязі. Представник позивача надав до суду заяву, якою позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути позов за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами письмових доказів. Щодо права позивача на звернення до суду із вказаним позовом. У своїх запереченнях на позовну заяву відповідач послався на ту обставину, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 26 вересня 2014 року прийнято рішення про призначення тимчасової адміністрації у банку позивача, а, отже, єдиною уповноваженою особою від імені кредитора є тимчасовий адміністратор, який, за твердженням відповідача, не бажає приймати участі у справі. АБ «ПОРТО-ФРАНКО» звернулось до суду із вказаним позовом 23 грудня 2013 року, тобто ще до прийняття рішення про призначення тимчасової адміністрації у банку. В подальшому на представництво інтересів банку був уповноважений [PERSON] на підставі довіреності від 02 лютого 2015 року, виданої Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА [PERSON] «ПОРТО-ФРАНКО», з огляду на що суд не бере до уваги заперечення відповідача щодо того, що інтереси банку у справі представляє не уповноважена особа. Щодо тверджень відповідача про необхідність залишення позову без розгляду внаслідок неявки у судове засідання представника ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» судом враховано наступне. 22 серпня 2014 року між АБ «ПОРТО-ФРАНКО» та ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» укладено договір факторингу №2 та договори про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, згідно яких право вимоги за кредитним договором №2716/1-07 від 23 жовтня 2007 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс». Рішенням Господарського суду м. Києва від 09.07.2015 року у справі №910/10144/15 позов АБ «ПОРТО-ФРАНКО» задоволено, визнано недійсним договір факторингу №2 та договори про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, згідно яких, зокрема, право вимоги за кредитним договором №2716/1-07 від 23 жовтня 2007 року перейшло до нового кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс». Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2015 року рішення Господарського суду м. Києва від 09.07.2015 року у справі №910/10144/15 залишено в силі. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, у відповідності до ч.5 ст.85 ГПК України рішення про визнання недійсними договорів недійсними набрало законної сили 09 липня 2015 року, та є обовязком для урахування встановлених ним обставин у цьому провадженні. Враховуючи наведене, на сьогоднішній день ТОВ «Фінансова компанія «Топ Фінанс» не виступає кредитором у вказаних правовідносинах, не набуло статусу позивача в порядку процесуального правонаступництва, а, отже, твердження відповідача про необхідність залишення позовної заяви без розгляду внаслідок неодноразової неявки цієї особи у судове засідання є необґрунтованими. Разом з тим, встановивши наведені обставини, суд дійшов висновку, що саме АБ «ПОРТО-ФРАНКО» на сьогоднішній день є кредитором [PERSON], а, отже, є повноважною особою для звернення до суду із вказаним позовом. Щодо фактичних обставин спору. 23 жовтня 2007 року між ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ [PERSON] «ПОРТО-ФРАНКО» та [PERSON] укладений кредитний договір № 2716/1-07, відповідно до якого позивач прийняв на себе зобовязання видати позичальнику кредит на поточні потреби у сумі 1262500,0 гривень на строк з 23 жовтня 2007 року по 23 жовтня 2012 року зі сплатою 19 відсотків річних, а позичальник прийняв на себе зобовязання своєчасного повернення позивачу всієї суми кредиту, відсотків у розмірах, строках і на умовах визначених кредитним договором. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором 23 жовтня 2007 року між банком та майновим поручителем позичальника [PERSON] укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки за вказаним договором є нерухоме майно: чотирьохкімнатна квартира під № 2, в будинку під № 33, по проспекту Шевченка, в місті Одеса, яка, згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно з реєстраційним № 16339771, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» 19.10.2007 року складається у цілому з: 1,4 - коридор, 2 - туалет, 3, 8, 9, 10 - житлові, 5 - ванна, 6 комора (кладова), загальною площею 133,5 кв.м., житловою площею 100, 8 кв.м., та належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням з питань розподілу та реалізації житла виконавчого комітету Одеської міської ради, 23.08.2001 року, за реєстраційним номером 476/01, зареєстрованого Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в реєстровій книзі № 138доп, під реєстровим номером 3320 на сторінці 30. 10 листопада 2008 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору № 1. Згідно положень вказаної угоди строк сплати щомісячного платежу за жовтень 2008 року перенесено на строк по 25 листопада 2008 року. 15 січня 2009 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору № 2, згідно з якою п.п. 1.3, 2.4, 2.5 кредитного договору викладено у наступній редакції: «Збільшити розмір процентної ставки - 20 (двадцять) відсотків за користування кредитними коштами. Також, щомісяця, починаючи з лютого 2009 року, з 1- го, не пізніш 25-го числа місяця, позичальник зобовязався сплачувати не менше 33420,0 гривень з урахуванням сплати процентів та повернути всю суму кредиту у строк по 23 жовтня 2012 року». 10 серпня 2011 року між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору № 3, згідно з якої п.п. 1.1, 1.2, 1.3, 2.4, 2.5 кредитного договору викладено у наступній редакції: «1.1. Банк видає Позичальнику кредит у розмірі 1443 616,54 (один мільйон чотириста сорок три тисячі шістсот шістнадцять) гривень 54 копійки. 1.2 Кредитні кошти надаються на строк з 23 жовтня 2007 року по 23 жовтня 2013 року. 1.3. За користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 19 (девятнадцять) процентів річних на період з 23 жовтня 2007 року по 14 січня 2009 року та 20 (двадцять) процентів річних на період з 15 січня 2009 року по 23 жовтня 2013 р. 2.4. Починаючи з вересня 2011 року щомісячно з 4-го по 10-те число здійснювати погашення заборгованості у сумі 25 000,00 (двадцять пять) тисяч гривень 00 копійок з урахуванням сплати відсотків. Пункт 2.5. Позичальник зобовязується сплачувати відсотки за користування кредитними коштами щомісячно з 1-го по 10-те число місяця». 12 серпня 2011 року з урахуванням додаткових угод №№ 1, 2, 3 між банком та відповідачем було укладено додатковий договір про внесення змін до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу [PERSON] 23.10.2007, за реєстровим № У-780. Всупереч умовам кредитного договору від 23.10.2007 року до цього часу [PERSON] не дотримався зобовязань, встановлених кредитним договором з повернення суми кредиту, у звязку з чим виникла істотна за розміром заборгованість. Згідно з наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості [PERSON] станом на 26.10.2015 року, загальна заборгованість відповідача перед позивачем складає 2352423,45 гривень, що складається з: -842251,69 гривень залишок заборгованості за кредитом; -362329,53 гривень заборгованість за відсотками за період з 01.09.2013 року по 26.10.2015 року; -1147842,23 гривень сума пені за прострочення, нарахована за період з 01.02.2015 року по 23.10.2015 року. Таким чином, оскільки грошове зобовязання виконано [PERSON] не було, він порушив вимоги ст. 1054 ЦК України, за якою позичальник зобовязаний повернути банку суму кредиту в строки й у порядку, встановленому договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання\~ звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, враховуючи, що відповідач не виконував своє зобовязання з повернення кредиту, суд дійшов висновку про обґрунтованість звернення позивача із заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки. За правилом ч. 3 ст. 33 Закону України „Про іпотеку звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону України „Про іпотеку якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Згідно із ч.5 ст. 38 Закону України „Про іпотеку дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Відповідно до п.п. 5.1. та 5.4. іпотечного договору від 23.10.2007 року іпотекодержатель у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог, за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса; або у позасудовому порядку продає від свого імені предмет іпотеки чи приймає предмет іпотеки у свою власність. При цьому, згідно з п.5.5.2 іпотечного договору у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку». Таким чином, позивачем обрано на власний розсуд спосіб захисту спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, що не суперечить вимогам статей 37, 38 Закону України „Про іпотеку, у звязку із чим суд вважає за можливе звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом надання АБ «ПОРТО-ФРАНКО» права укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки з будь-якими особами. Саме у такий спосіб позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, як це вбачається з абзацу першого прохальної частини уточнених позовних вимог, поданих до суду 28 жовтня 2015 року. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності судом враховано наступне. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За правилом ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається з додаткового договору від 10 серпня 2011 року сторони узгодили, що кредит надається з 23 жовтня 2007 року по 23 жовтня 2013 року. При цьому, банк звернувся до суду 13 грудня 2013 року, тобто вже через півтора місяця з моменту початку перебігу трирічного строку позовної давності. На відповідну увагу суду не заслуговують й твердження відповідача щодо спливу позовної давності по вимогах за періодичними платежами, оскільки, як вбачається з поданого розрахунку вони були обчислені в межах строку позовної давності заборгованість за відсотками за період з 01.09.2013 року по 26.10.2015 року та сума пені за прострочення, нарахована в межах річного строку за період з 01.02.2015 року по 23.10.2015 року. Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, встановивши, що банком подано позовну заяву у межах строків позовної давності до основної вимоги, суд вважає заяву відповідача необґрунтованою, та такою, що не може бути підставою для відмови у захисті інтересу банка шляхом задоволення додаткових вимог до основного зобовязання шляхом звернення стягнення на предмет застави. Щодо посилання відповідача на відсутність державної реєстрації договору іпотеки у відповідному реєстрі. За правилом ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Тотожні за змістом положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 26 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.57) спірний предмет іпотеки обтяжений за реєстраційним номером №11498279 у відповідному реєстрі іпотек на підставі іпотечного договору від 23 жовтня 2007 року, з огляду на що посилання відповідача на відсутність державної реєстрації іпотеки є безпідставними. Щодо заперечень відповідача в частині того, що вартість предмету іпотеки перевищує розмір наявної заборгованості, а, отже, це є підставою для відмови у задоволенні позову, судом враховано наступне. Згідно з п.1.5 іпотечного договору заставна вартість предмету іпотеки становить 1685437,50 гривень. Таким чином, враховуючи, що розмір заборгованості станом на 26.10.2015 року складає 2352423,45 гривень, наведені заперечення відповідача суперечать наявним в матеріалах справи доказам. Разом з тим, судом враховано, що навіть в разі перевищення вартості предмету іпотеки суми заборгованості це не є підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення на предмет іпотеки, з огляду на таке. Згідно з ч.6 ст.5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Відповідно до ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Таким чином, в разі продажу предмету іпотеки за ціною, що перевищуватиме загальний розмір заборгованості, іпотекодавець за аналогією із наведеною нормою матиме право на відшкодування йому 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Щодо тверджень відповідача про нікчемність укладеного іпотечного договору судом враховано наступне. Відповідачка [PERSON] стверджує, що предмет іпотеки належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності внаслідок того, що спірна квартира придбана у період шлюбу, а, отже, іпотечний договір від 23 жовтня 2007 року є нікчемним внаслідок недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення у відповідності до ч.1 ст.220 ЦК України. Відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про право власності на квартиру під №2 в будинку під № 33 по проспекту Шевченка в місті Одеса спірне майно належить [PERSON] на праві приватної власності. При цьому, згідно з п. 2.1.1 іпотечного договору [PERSON] гарантувала, що предмет іпотеки знаходиться у власності іпотекодавця та є його особистою приватною власністю. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Втім, названий договір іпотеки від 23 жовтня 2007 року посвідчений нотаріально належним чином приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №У-780, а, отже, суд відкидає твердження відповідача щодо його нікчемності як такі, що є необґрунтованими належним чином, та такими, що спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Посилання відповідача на відсутність нотаріально посвідченого договору між [PERSON] та позивачем договору іпотеки не може слугувати підставою для визнання нікчемним договору іпотеки від 23 жовтня 2007 року, оскільки це не відповідає приписам ч.1 ст.220 ЦК України, на яку посилається відповідач. При цьому, згідно з п.2.1.1 іпотечного договору цей договір вчинений за згодою чоловіка іпотекодержателя [PERSON], підпис якого на відповідній заяві засвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №599. У такому випадку в разі заперечень щодо вказаної обставини належним способом захисту прав та інтересів є звернення подружжя на підставі ч.2 ст.65 СК України до суду із відповідним позовом про визнання договору недійсним, про що свідчить також правова позиція, викладена Верховним Судом України в аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна від 03 березня 2015 року. Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Судом враховано, що стороною відповідача не було надано жодних судових рішень про визнання іпотечного договору від 23 жовтня 2007 року недійсним, а, отже, у суду відсутні підстави вважати спірний іпотечний договір недійсним з огляду на встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину. Щодо посилання відповідача на наявність зареєстрованих за адресою спірної квартири малолітніх осіб судом враховано наступне. Згідно з п.2.1.1 іпотечного договору [PERSON] гарантувала, що в спірній квартирі не зареєстровано малолітніх та неповнолітніх дітей і права їх не порушено. За п.4.1.4 іпотечного договору іпотекодавець зобовязаний не відчужувати предмет іпотеки у будь який спосіб та не обтяжувати його зобовязанням з боку третіх осіб, не поселяти і не реєструвати інших осіб. Як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання від 28 травня 2014 року, за адресою спірної квартири зареєстрований малолітній [PERSON] з 28 травня 2014 року, тобто вже після укладення іпотечного договору від 23 жовтня 2007 року, що свідчить про недотримання відповідачем умов договору щодо заборони реєстрації будь-яких осіб за адресою спірного предмету іпотеки. Надаючи оцінку вказаним обставині, суд зобовязаний взяти до уваги правову позицію, викладену у п.44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно із якою суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Наведена позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ опосередковано свідчить про відсутність підстав для залучення до участі у справі органу опіки та піклування, оскільки у цьому спорі йдеться про права та інтересі осіб, які були зареєстровані за адресою спірної квартири у порушення умов договору вже після укладення іпотечного договору. Встановлені обставини, на переконання суду, свідчать про недобросовісність боржника, який, підписавши іпотечний договір, взяв на себе певні зобовязання щодо обмеження розпорядження та користування належним йому майном. У цьому контексті судом взято до уваги, що такі недобросовісні та неправомірні дії боржника спрямовані на формальне утруднення звернення стягнення на належне йому майно внаслідок невиконання зобовязань основним боржником, про що додатково свідчить, що за адресою спірної квартири зареєстровані особи, яким не належить право власності на спірний предмет іпотеки. Про недобросовісність подібних дій свідчить також позиція, викладена Верховним Судом України в аналізі судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна від 03 березня 2015 року, в якому зазначено, що практика визначення права користування житлом дитиною за відсутності її обовязкової реєстрації сприяє недобросовісній поведінці іпотекодавців під час укладення договорів іпотеки. Важливим є питання можливості реєстрації дітей у квартирі, яка є предметом іпотеки, після укладення договору іпотеки, оскільки саме таким фактом заперечується можливість звернення стягнення на предмет іпотеки з метою захисту прав дітей на користування житлом. Враховуючи наведені положення закону, а також обовязкові правові позиції Верховного Суду України у своїй сукупності, суд не приймає до уваги та не визнає слушними заперечення відповідача щодо наявності зареєстрованих за адресою спірної квартири малолітніх осіб. Таким чином, проаналізувавши позовні вимоги позивача та заперечення відповідача, надавши їм належну оцінку, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, звернувши стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АБ «ПОРТО-ФРАНКО». Задовольняючи позовні вимоги частково, суд виходить з того, що згідно з наданим розрахунком заборгованості пеня за виникнення простроченої заборгованості складає 1147842,23 гривень, в той час як позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки, зазначивши розмір цієї складові в 2\~352\~423,45 гривень. З огляду на це суд має керуватися доведеним розміром боргу, в цій частині відмовивши у позові. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобовязання в натурі, а також іншим способом, встановленим договором або законом. За до ст.88 ЦПК України підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача суми судового збору у розмірі 3441,0 гривень.

Outcome: partial