Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що [INFO] померла [PERSON], яка за час свого життя придбала квартиру [ADDRESS], проте не зареєструвала в БТІ свого право власності на неї. Він є спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину, подавши до Рокитнянської районної державної нотаріальної контори відповідну заяву. На разі, державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно через відсутність правовстановлюючого документа, яким би посвідчувалося право власності спадкодавиці на це майно. Просить визнати за ним у порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] Позивач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, натомість у позовній заяві просив розглянути спір у його відсутності. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, подавши до суду заяву, якою позов визнає та просить справу розглянути у відсутності свого представника. За викладеного суд ухвалює провести розгляд справи у відсутності сторін спору на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.169 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ст.61 ЦПК України не підлягають. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються ст.ст.1216, 1218, 1222, 1223, 1233, 1268, 1269 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до частини першої статтей 1268, 1269 вказаного Кодексу спадкоємець за заповітом чи за законом, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право прийняти спадщину, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Зважаючи, що спадкоємець [PERSON] подав таку заяву до нотаріальної контори, то він є таким, що прийняв спадщину. Зважаючи, що інших спадкоємців які мали б право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до вимог ст. 1241 ЦК України відсутні, єдиною спадкоємцею за заповітом, хто має право на спадщину після [PERSON] (квартира [ADDRESS]) є позивач. Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як вбачається із отриманих у справі доказів, право власності на квартиру не зареєстроване в органах БТІ, а отримання його на ім'я позивача не передбачено діючим законодавством (ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Оскільки підстави набуття права власності спадкодавцем на спадкове майно (квартиру) у суду сумнівів не викликають, з огляду на положення ст. 1218 ЦК України (що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті) та ст..67 Закону України «Про нотаріат» (свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством), зважаючи, що нотаріус на переконання суду законно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину (через відсутність правовстановлюючого документа), суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, визнання відповідачем позову судом приймається, так як не суперечить закону, не порушує права та свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved