Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 9 520,14 грн., яка складається з: 9 317, 00 грн. - основна сума боргу, 203,14 грн. - проценти за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 31 жовтня 2016 року [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 9 317 грн. 00 копійок. Вказує, що на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 31 жовтня 2016 року, в якій визначено строк повернення коштів не пізніше 20 грудня 2016 року. Позивач зазначає, що в строк, визначений в розписці і на дату подання позову відповідач кошти не повернув, а тому просить суд позов задовольнити. Позивач у судове засідання не з'явився, ним до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судові засідання 20.06.2017 та 15.11.2017 не з'явився, був повідомлений про дату, час і місце належним чином. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 31 жовтня 2016 року [PERSON] передав ФОП [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 9 317 грн. 00 копійок. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 31 жовтня 2016 року, в якій визначено строк повернення коштів не пізніше 20 грудня 2016 року, та яка долучена до матеріалів справи. Таким чином, виходячи з вище встановленого суд вважає, що позивач свої зобов'язання за договором позики у повному обсязі виконав та надав відповідачу позику в розмірі 9 317 грн. 00 копійок. Позивач вказує, що в порушення умов договору відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання по поверненню суми позики не виконав, в зв'язку з чим у нього виникло прострочене зобов'язання. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд зазначає, що зазначений вище договір підписаний в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнаний недійсним. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, розрахунок заборгованості, наданий позивачем вірний, тому позовні вимоги щодо стягнення суми позики в розмірі 9 317 грн. 00 копійок., а також процентів за договором позики у розмірі 203,14 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. Оскільки, даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в сумі 551, 21 грн.

Outcome: approved