Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 55879,56 грн. завданої шкоди. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач, працюючи на посаді оператора заправних станцій ЦБВО «Трансприлад» Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта» та будучи матеріально-відповідальною особою допустив розтрату паливно-мастильних матеріалів, а саме бензину А-80 в кількості 438 літрів та дизельного палива в кількості 3717 літрів. У провадженні Залізничного районного суду м.Львова перебувало кримінальне провадження та постановою від 16.05.2016 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у звязку із спливом строку давності. Філією «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ПАТ «Укртранснафта» було заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Розмір збитків внаслідок недостачі пального склав 55879,56 грн., що відображено і в обвинувальному висновку. Представник позивача у судове засідання не зявився, однак подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та задоволення позову. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи №1/12/16 щодо обвинуваченого [PERSON] за ст. 191 ч.1 КК України, витребуваної для огляду з Залізничного районного суду м.Львова, [PERSON] був прийнятий на посаду автослюсара 5 розряду транспортно-експлуатаційної дільниці згідно наказу №108/л від 19.10.1993 року (т.3, а.с.21), а згідно наказу [PERSON] бази виробничого обслуговування «Трансприлад» ДП магістральних нафтопроводів «Дружба» від 03.03.1997 року за №17/к був переведений на посаду оператора ПММ цієї ж дільниці (т. 3, а.с.22) Відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 02.07.2003 року, укладеного з ЦБВО «Трансприлад» філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» ВАТ «Укртранснафта» від 02.07.2003 року, відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення переданих йому матеріальних цінностей (т.1, а.с.23) . Згідно з робочою інструкцією оператора заправних станцій, затвердженою 05.08.2008 року начальником ЦБВО «Трансприлад» Філії «МН «Дружба» ВАТ «Укртранснафта» оператор заправних станцій забезпечує зберігання нафтопродуктів у стаціонарних резервуарах (т.1, а.с. 24-27). Як вбачається з акту інвентаризації на АЗС від 12.03.2011 року ЦБВО «Трансприлад» було виявлено нестачу нафтопродуктів: А-80 - 462 л., дизпалива - 3736 л. та згідно порівняльної відомості результатів інвентаризації нафтопродуктів станом на 12.11.2011 року нестача нафтопродуктів, вартість яких підлягає відшкодуванню становила 438 л А-80, 3717 л дизпалива (т.1, а.с. 13-15). Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 16.05.2016 року [PERSON] на підставі ст. 49 ч.1 п.3 КК України звільнено від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України та закрито кримінальну справу відносно [PERSON] за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України у звязку з закінченням строків давності. Відповідно до розяснень, наданих Верховним Судом України, звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Закриття справ щодо таких осіб є проявом загальної тенденції розвитку кримінального законодавства у напрямі пом'якшення відповідальності за злочини невеликої та середньої тяжкості, вчинені вперше, законодавчим втіленням державного гуманізму, наданням державою людині, яка оступилася, можливості виправитися. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. Підстави, умови, порядок, межі і розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну ними підприємству, установі, організації, встановлені главою ІХ КЗпП України. Відповідно до п.1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Таким чином, повна матеріальна відповідальність за цією підставою покладається на працівника дії якого визнані такими, що мають ознаки злочину в офіційному порядку: підтверджені обвинувальним вироком суду, ухвалою суду в кримінальній справі про припинення провадження в справі у звязку з амністією, звільненням від кримінальної відповідальності у звязку із закінченням строку давності, коли вчинений працівником злочин вже не становить суспільної небезпеки та в інших випадках. Тобто матеріальна відповідальність у повному обсязі можлива й у випадку коли працівник був звільнений від кримінальної відповідальності. Для притягнення до матеріальної відповідальності за цією підставою достатньо встановлення в діях працівника ознак діянь переслідування у кримінальному порядку. Працівник не притягується до повної матеріальної відповідальності лише у випадках коли оголошується виправдувальний вирок, або кримінальна справа припиняється за відсутності складу або події вчинення злочину. Згідно ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету [PERSON] Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної [PERSON] Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зокрема, Розділом ІІ згаданого вище нормативно-правового акту, передбачені роботи щодо прийому на зберігання, обробки, зберігання, відпуску матеріальних цінностей в тому числі на складах, базах (нафтобазах), автозаправних станціях, та інших установах. Таким чином, судом встановлено, що відповідач належить до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками судам розяснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача), переданих йому для зберігання або інших цілей (п.1 ст.134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. Посилання відповідача на неукладення з ним договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність не може братися до уваги судом, оскільки жодних доказів даного факту відповідач суду не надав. Письмові заперечення відповідача та прохання провести почеркознавчу експертизу підпису на договорі з підстав його підроблення, судом не можуть враховуватися, оскільки відповідач жодного розу не зявився у судові засідання, незважаючи на його належне повідомлення, а тому можливості відібрання взірців його підписів необхідних для призначення такої експертизи у суду не було. Відповідно до ч.3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, витребуваної з Залізничного районного суду м.Львова, за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 191 КК України, ПАТ «Укртранснафта» в особі Філії «Магістральні нафтопроводи «Дружба» визнаний потерпілим 30.08.2011 року та звернувся з цивільним позовом у кримінальному провадженні 26.09.2011 року. Факт заподіяння шкоди було виявлено 12.03.2011 року, а тому посилання відповідача на пропуск строку позовної давності не відповідає дійсності. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, посилання відповідача на безпідставність позовних вимог є надуманими. Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути 1600 грн. в доход держави. Враховуючи викладене та

Outcome: approved