Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним первісним позовом та вимоги мотивує тим, що 26.12.2015 року між ним - [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір №85019940007 на побутові потреби з терміном погашення кредиту до 24 місяців. При укладенні договору позичальнику було надано графік платежів та інформаційну картку з банківськими реквізитами для перерахування коштів по погашенню кредиту. Відповідно до наданого розрахунку протягом перших чотирьох місяців не передбачалося сплати комісії за обслуговування кредиту, а тому саме протягом цього строку [PERSON] чотирма платежами по 863,00 грн. повернув суму кредиту у повному обсязі. Однак, починаючи з квітня 2017 року, до позивача почали звертатися працівники банку ПАТ «ПУМБ» з вимогою про сплату коштів за спірним кредитним договором, оскільки позичальником не було надано спеціальної заяви про дострокове погашення кредиту. Таким чином, вимога банку про сплату коштів за Договором №85019940007 від 26.12.2015 року в обсязі, що виходить за межі орієнтованого графіку платежів, є використанням нечесної підприємницької діяльності, а тривалий і постійний тиск на позичальника та членів його сім`ї з боку відповідача щодо стягнення додаткових коштів, завдало [PERSON] суттєвої майнової шкоди. У зв`язку з чим позивач просить суд визнати кредитний договір №85019940007, укладений між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» від 26.12.2015 року частково недійсним; стягнути з відповідача на користь позивача 5000 грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 29.05.2018 року відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено по справі підготовче судове засідання з викликом сторін. 02.08.2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від ПАТ «ПУМБ», яка мотивована тим, що 28.12.2015 року між сторонами було укладено кредитний договір №85019940007, згідно умов якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 3348,96 грн. на строк 24 місяці. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу за зустрічним позовом можливість розпоряджатися кредитними коштами. Втім, заборгованість за кредитом позичальником була погашена не в повному обсязі, а також всупереч порядку, визначеному Договором і Тарифами. Станом на 19.07.2018 року, загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №85019940007 від 28.12.2015 року становить 2705,99 грн., з них заборгованість: за сумою кредиту - 1142,84 грн., за несплаченими відсотками за користування кредитом - 0,00 грн., за несплаченими комісіями за обслуговування кредиту - 664,95 грн., штраф за прострочення платежів - 898,20 грн. Тому позивач за зустрічним позовом просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» заборгованість за кредитним договором №85019940007 від 28.12.2015 року в розмірі 2705,99 грн., а також 1762,00 грн. судових витрат за сплату судового збору. Ухвалою суду від 20.08.2018 року зустрічний цивільний позов ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором об`єднано з первісним позовом [PERSON] до ПАТ «ПУМБ» про визнання кредитного договору частково недійсним та стягнення моральної шкоди, та прийнято їх до спільного розгляду. Ухвалою суду від 26.03.2019 року закрито підготовче провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Позивач за первісним позовом [PERSON] , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надав заяву, у якій просив справу розглянути без їхньої участі та зазначив про підтримання заявлених вимог у повному обсязі; просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник ПАТ «ПУМБ», в судове засідання не прибув, був сповіщений належним чином про час та місце судового розгляду справи, надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій просив відмовити у задоволенні вимог за первісним позовом; вимоги за зустрічним позовом підтримав, просив задовольнити. Згідно раніше наданого відзиву на первісний позов, станом на 19.07.2018 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором №85019940007 від 28.12.2015 року становить 2705,99 грн. Позичальник, підписавши кредитний договір, зокрема, заяву про прийняття публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору та заяву на приєднання до договору, погодився з усіма його умовами та покладеними обов`язками. Відповідно до п. 5.9.2.2 Публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, для дострокового повернення споживчого кредиту Клієнт повинен звернутися до банку з метою розрахунку заборгованості за кредитом та оформити письмову заяву на дострокове повернення споживчого кредиту за встановленою банком формою. Однак, [PERSON] з такою заявою до банку не звертався. Оскільки позичальник підтвердив свою обізнаність про умови та порядок кредитування, у ПАТ «ПУМБ» були відсутні підстави самостійно розподіляти надлишково сплачену суму коштів без отримання заяви про дострокове повернення споживчого кредиту. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26.12.2015 року між [PERSON] , як позичальником, та ПАТ «Перший Український Міжнародний банк», як кредитором, було укладено кредитний договір №85019940007 на побутові потреби під назвою «Споживчий кредит «Без переплати», згідно умов якого позичальник отримав кредит на суму 3348,96 грн. з кінцевим терміном повернення до 24 місяців; цільове призначення кредиту - оплата товару/робіт у суб`єкта господарювання ТОВ «Технополіс-1», що підтверджується копією заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с.65). Як вбачається із орієнтованого графіку платежів за кредитним договором №85019940007 від 26.12.2015 року, головною особливістю останнього була наявність пільгового періоду протягом перших чотирьох місяців, коли нараховувалися виключно проценти за користування кредитом, без сплати комісії за обслуговування кредиту (а.с.5). Згідно виписки по особовому рахунку позивача, наданої ПАТ «ПУМБ», [PERSON] , в рахунок погашення заборгованості за кредитною угодою №85019940007, вніс наступні суми грошових коштів: 19.01.2016 року - 863,00 грн., 05.03.2016 року - 870,00 грн., 14.03.2016 року - 863,00 грн., 19.04.2016 року - 856,00 грн., тобто на загальну суму 3452,00 грн. (а.с.8,196-200). Втім, відповідач не приймає виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі, наголошуючи про необхідність сплати заборгованості в розмірі 2705,99 грн. (а.с.10-13.15-17,19-24). Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що витікають з кредитного договору. Частиною 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Підставами виникнення зобов`язань є договори та інші правочини. За положенням ст.ст. 626, 629 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України). Згідно положень ст.ст. 530, 531 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, представник ПАТ «ПУМБ» посилається на те, що порядок дострокового повернення споживчого кредиту передбачений п. 5.9.2.2 Публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, згідно якого для дострокового повернення споживчого кредиту Клієнт повинен звернутися до банку з метою розрахунку заборгованості за кредитом та оформити письмову заяву на дострокове повернення споживчого кредиту за встановленою банком формою, яка має бути надана банку не менше, ніж за 5 робочих днів до запланованої дати дострокового погашення. Вказаний порядок [PERSON] дотримано не було, у зв`язку з чим, сплачені позичальником на власний розсуд, без урахування вимог договору, кошти продовжували обліковуватися на рахунку для повернення споживчого кредиту до їх списання банком, в тому числі для здійснення платежів в терміни/дати, визначені графіком платежів. Однак, така позиція банку повністю спростовується заочним рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19.02.2020 року по справі №592/18097/19, яке набрало законної сили 24.03.2020 року, де зазначено, що сплачені [PERSON] протягом пільгового періоду грошові кошти на загальну суму 3453,00 грн. є підставою визнання кредитного договору №85019940007 під назвою «Без переплати», укладеного на побутові потреби між [PERSON] та ПАТ «ПУМБ» від 26.12.2015 року, виконаним в повному обсязі і таким, що припинив свою дію. Тобто, моментом припинення дії і, в свою чергу, виконання зобов`язання за спірним кредитним договором в повному обсязі є дата сплати [PERSON] останньої частки суми кредиту в розмірі 856,00 грн., яка мала місце 19.04.2016 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, беручи до уваги встановлені обставини справи, оскільки зобов`язання за кредитним договором №85019940007 від 26.12.2015 року позичальником [PERSON] , були виконані достроково 19.04.2016 року та у повному обсязі під час дії пільгового періоду, тому у ПАТ «ПУМБ» відсутні підстави для нарахування комісії за обслуговування кредиту та штрафу за прострочення платежів, у зв`язку з чим позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання в частині вимог за первісним позовом про визнання правочину частково недійсним, суд виходить з наступного. Згідно положень ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, крім іншого, може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як вбачається з п. 4 та п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом, та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ст. 638 ЦК України чітко визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, істотні умови кредитного договору визначені в параграфі 2 Глави 71 ЦК України, а основні положення щодо укладення договору про надання споживчого кредиту регламентовані у ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно правового висновку ВСУ по справі № 6-80цс12 від 12.09.2012 року, відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Викладене дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аргументуючи вимоги за первісним позовом про визнання кредитного договору №85019940007 від 26.12.2015 частково недійсним, [PERSON] посилається на використання ПАТ «ПУМБ» нечесної підприємницької діяльності під час укладення оскаржуваного договору про надання споживчого кредиту. Втім, позивачем за первісним позовом не конкретизовано в якій саме частині та які пункти (умови) кредитного договору підлягають визнанню недійсними, не надано жодних належних доводів та аргументів на підтвердження здійснення банком нечесної підприємницької діяльності, внаслідок чого споживач був введений в оману щодо основних характеристик та умов договору №85019940007 від 26.12.2015 року про надання споживчого кредиту на побутові потреби. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих [PERSON] доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому суд дійшов висновку по необхідність відмови у задоволенні первісного позову.

Outcome: dismissed