Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2014 року по 28 січня 2015 року у розмірі 60 359 грн. 40 коп. Вимоги мотивує тим, що він був прийнятий на роботу в Державне підприємство «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаду інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки на визначений строк наказом № 11-07/1-65п від 06.08.2012 року та наказом № 11-07/1-943/п від 01.11.2012 року його було зараховано на роботу постійно. Наказом № 11-07/1-755/п від 14.07.2014 року його було звільнено у зв'язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України 15 липня 2014 року. Вважаючи таке звільнення незаконним у серпні 2014 року він звернувся до суду з позовом до ДП «МА «Бориспіль» про поновлення на роботі, скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 липня 2014 року по 19 вересня 2014 року в розмірі 25 484 грн., моральної шкоди та судових витрат. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року у задоволені позову було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та додатковими рішеннями від 21 жовтня 2015 року та 09 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції скасоване та ухвалене нове рішення, яким його позов задоволено: поновлено його на поботі на підприємстві відповідача з 15.07.2014 року, скасовано наказ від 14 липня 2014 року та стягнуто з ДП «МА «Бориспіль» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний у позовній заяві період з 16 липня 2014 року по 19 вересня 2014 року в розмірі 25 484 грн. за вирахуванням виплаченої вихідної допомоги при звільненні; рішення суду в частині поновлення його на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання, стягнуто з відповідача моральну шкоду та витрати на правову допомогу. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 липня 2015 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду України від 15.10.2015 року заява ДП «МА «Бориспіль» про перегляд ухвали ВССУ від 08.07.2015 року у допуску справи до провадження Верховного Суду України відмовлено. На виконання рішення суду наказом № 11-07/1-57/ц від 29.01.2015 року його поновлено на роботі та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за вказаний у рішенні суду період з 16 липня 2014 року по 19 вересня 2014 року. Оскільки відповідач повинен ще виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, він 15.09.2015 року звернувся до ДП «МА «Бориспіль» з проханням виплатити ці кошти за період, що залишився, а саме з 20 вересня 2014 року по 27 січня 2015 року. Проте у цьому йому відповідач відмовив листом від 01.10.2015 року, що є порушенням його трудових прав. Позивачем була подана заява про зменшення розміру позовних вимог від 04.02.2016 року, відповідно якої просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2014 року по 28 січня 2015 року у розмірі 54 293 грн. 96 коп. (а.с. 46). В судовому засіданні позивач підтримав позов зі зменшеним розміром заявлених вимог та обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на безпідставність вимог, пояснила, що з 19.08.2014 року по 28.01.2015 року, що включає спірний період, позивач отримував допомогу по безробіттю в Дніпровському районному центрі зайнятості та у разі задоволення позову із суми до стягнення повинні бути вираховані виплачена позивачу допомога по безробіттю у розмірі 20 680 грн. 23 коп. і отримана [PERSON] при звільненні у липні 2014 року вихідна допомога в сумі 12 742 грн. 46 коп. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що наказом № 11-07/1-65-п від 06 серпня 2012 року [PERSON] прийнято на роботу в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на посаду інспектора відділу виробничого та оперативного контролю департаменту внутрішньої безпеки на визначений строк та наказом № 11-07/1-943/п від 01.11.2012 року позивача було зараховано на роботу постійно. Наказом № 11-07/1-755/п від 14.07.2014 року [PERSON] було звільнено з роботи з 15 липня 2014 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та додатковим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 березня 2015 року поновлено [PERSON] на роботі в Державному підприємстві «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 15 липня 2014 року, скасовано наказ відповідача № 11-07/1-755/п від 14 липня 2014 року, стягнуто з ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 16 липня 2014 року по 19 вересня 2014 року в сумі 25 484 грн. без утримання податку. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за один місяць у розмірі 12 742 грн. без утримання податку допущено до негайного виконання (а.с. 10-12 зв.). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 року касаційна скарга ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» відхилена, рішення Апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2015 року залишено без змін (а.с. 12, 13). Ухвалою Верховного Суду України від 15.10.2015 року у допуску справи за позовом [PERSON] до ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», третя особа - незалежна профспілка працівників авіаційної безпеки, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди до провадження Верховного Суду України відмовлено (а.с. 14-16). На підставі вищевказаного рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 року відповідачем видано наказ № 11-07/1-57/ц від 29.01.2015 року про поновлення [PERSON] на роботі в ДП «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» з 15 липня 2014 року та виплату позивачу заробітної плати за один місяць (а.с. 7). За повідомленням позивача відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.01.2015 року відповідачем йому виплачена середня заробітна плата за час вимушеного прогулу за період з 16 липня 2014 року по 19 вересня 2014 року в сумі 25 484 грн. За заявленими вимогами позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 вересня 2014 року по 28 січня 2015 року у розмірі 54 293 грн. 96 коп. та в обґрунтування вимог посилається на норму ч. 2 ст. 235 КЗпП України, зазначаючи про те, що вказаний період при винесенні судом рішення врахований не був та заявлений до часу поновлення його на роботі, що включає відповідно до графіку виходу на роботу 98 робочих днів з розрахунку середньоденної заробітної плати 554 грн. 02 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Як зазначено вище, рішення суду про поновлення на роботі позивача вже ухвалене 27 січня 2015 року, при його постановленні з відповідача на користь [PERSON] стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 16 липня 2014 року по 19 вересня 2014 року в сумі 25 484 грн. Чинним законодавством не передбачено можливості виплати працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу після вирішення питання про поновлення на роботі, оскільки рішення стосовно цього приймається саме під час розгляду трудового спору про поновлення на роботі включаючи період до дня постановлення рішення. Отже, на спірні правовідносини норма ч. 2 ст. 235 КЗпП України не поширюється та застосована бути не може. Законом передбачено оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника відповідно до положень ст. 236 КЗпП України. Згідно ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зважаючи на викладене позов задоволенню не підлягає, оскільки не ґрунтується на нормах чинного законодавства. В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed