Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в його обґрунтування з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.12.2020 р. посилаючись на те, що йому на праві власності належить будівля гуртожитку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 04 липня 2000 року. До набуття позивачем права власності будівля гуртожитку використовувалась попереднім власником ВАТ Металургмаш у якості гуртожитку для тимчасового проживання одиноких осіб, які перебували з підприємством у трудових відносинах. З дати укладення позивачем договору купівлі - продажу гуртожитку в кімнаті площею 19 кв.м зазначених у технічному паспорті на будівлю гуртожитку під № 5 на 2 поверсі мешкали та зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , разом з якою також зареєстровані [PERSON] , 2003 р., [PERSON] , 2006 р.н., та [PERSON] , 2006 р.н. Позивач зазначає, що на час придбання ним у власність будівлі гуртожитку у 2000 році відповідачі продовжували проживати у вказаній кімнаті та зареєстровані в будівлі і по цей час. З 2014 року [PERSON] не проживає у гуртожитку, а з 2016 року [PERSON] не проживає у гуртожитку та за даними її доньки та з власних бесід з [PERSON] стало відомо, що вона проживає на території Італії з 2016 року. Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, на даний час правовідносини, що склалися між позивачем та відповідачами з вини відповідачів не оформлені письмовим договором найму приміщення. Позивач вказує, що ним розроблений та затверджений типовий договір найму приміщень, визначена плата за проживання, порядок її оплати та порядок оплати комунальних послуг і запропоновано мешканцям гуртожитку укласти договір найму, проте всі вимоги щодо оформлення договірних правовідносин відповідачами були проігноровані; відповідачі систематично ухиляються від укладання договору найму займаних приміщень, хоча вони постійно користуються жилими приміщеннями, приміщеннями загального користування та комунальними послугами; за спожиті комунальні послуги і користування приміщеннями відповідачі сплачують не в повному обсязі, визначаючи розмір оплати на власний розсуд, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 28\~557, 17 коп., яка складається з наступного: заборгованість з оплати за користування приміщеннями у гуртожитку [ADDRESS] за період з 31 січня 2019 р. по 31 липня 2019 р. в розмірі 15\~670 грн. 66 коп., пеня за період з 24.12.2019 р. по 24.12.2020 р. в розмірі 9\~693 грн. 89 коп., пеня за період з 11.02.2020 р. по 03.11.2020 р. в сумі 2 018 (дві тисячі вісімнадцять) грн. 92 коп., 3% річних та інфляційні витрати за період з 24.12.2019 р. по 24.12.2020 р. в сумі 946 грн. 88 коп., 3% річних та інфляційні витрати за період з 11.02.2020 р. по 03.11.2020 р. в сумі 246 (двісті сорок шість) грн. 82 коп.; у позові й заявлено відповідну вимогу про стягнення з відповідачів на користь позивача вказаної суми заборгованості Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не скористалися правом бути присутніми в судовому засіданні та правом надання відзиву на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] адвокат Клименко П.В. в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, підтримавши свої письмові пояснення, відповідно до яких [PERSON] заперечує проти позову про стягнення плати за проживання в повному обсязі заявлених позовних вимог, оскільки вказані вимоги вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Його мати, [PERSON] , перебуваючи в трудових відносинах з ВАТ «Металургмаш», була забезпечена соціальним житлом та, на підставі спеціального ордеру про отримання житлової площі, вселилася в приміщення гуртожитку за адресою: [ADDRESS] в порядку статті 127 Житлового кодексу Української РСР. Статтею 129 Житлового кодексу Української РСР (чинного на час виникнення правовідносин щодо забезпечення соціальним житлом) встановлено, що на підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану житлову площу. [PERSON] за адресою місцезнаходження вищезазначеного гуртожитку зареєстрована 12 жовтня 1983 року. Разом з [PERSON] в кімнаті № 5 гуртожитку розташованого за адресою: [ADDRESS] , мешкали її діти: син [PERSON] , [INFO] (зареєстрований 28.07.1997) та донька [PERSON] , [INFO] (зареєстрована 12.04.2001). Зазначене підтверджується копіями карток про реєстрацію та копією технічного паспорта, які долучені до матеріалів позовної заяви. Відповідно до статті 277 Цивільного кодексу Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору жилого приміщення, який укладається між наймодавцем-житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином на ім`я якого видано ордер. Таким чином, користування жилим приміщенням здійснювалося не інакше, ніж на умовах договору укладеного між наймодавцем - підприємством та наймачем. Як зазначається у поясненнях, до моменту відчуження приміщення гуртожитку, його мешканці користувалися приміщеннями, отриманими відповідно до ордерів, на умовах договору найму. Доводи ж позивача про самовільне вселення відповідачів до гуртожитку є надуманими, оскільки сам факт реєстрації їх місця проживання свідчить про протилежне. Крім того, ще до 2000 року ордер та договір були передані коменданту гуртожитку і мали бути передані новому власнику при відчуженні будівлі. Відповідно до наданої позивачем копії договору купівлі-продажу нерухомого майна, будівля гуртожитку [ADDRESS] , придбана 04 липня 2000 року приватним підприємцем [PERSON] в порядку статті 227 ЦК Української РСР (чинного станом на 04.07.2000). За правилами статті 229 ЦК Української РСР при укладенні договору продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на продавану річ (право наймача, право застави, довічного користування тощо).Таким чином, законом не обмежено підстави щодо зміни власника майна, а договори оренди, найму зберігають свою дійсність при зміні власника-орендодавця (наймодавця) на будь-яких законних підставах: дарування, продаж, тощо. З укладенням договору оренди, право власності обмежується, оскільки власник вже не може в повному обсязі використовувати те майно, яке він передав в оренду іншій особі. Однак він не позбавляється права на розпорядження цим майном на власний розсуд, тобто він може його продати, подарувати тощо, але, разом з цим, зобов`язаний попередити про права третіх осіб на це майно. Право користування майном у орендаря ґрунтується на договорі оренди. Це право триває протягом всього часу дії договору оренди, незважаючи ні на які обставини, у тому числі на зміну власника. Згідно з положеннями статті 313 Цивільного кодексу Української РСР договір найму жилого приміщення не може бути розірваний і наймач не може бути виселений з жилого приміщення, яке він займає, інакше, як у судовому порядку. \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] \~у своїх\~поясненнях вказує,\~що на\~момент придбання\~позивачем будівлі\~гуртожитку відповідачі\~користувалися житловою\~кімнатою більше\~16\~років. Доказом щодо існування договірних правовідносин може слугувати довідка АТ «Металургмаш» № 53/01 від 16.07.2001 про заборгованість мешканців станом на 01.07.2001, в якій під номером 1 зазначена [PERSON] . [PERSON] зауважує, що існування заборгованості станом на 01 липня 2001 року [PERSON] перед АТ «Металургмаш», майже через рік після укладення договору купівлі-продажу - 04 липня 2000 року, підтверджує факт дії договору з попереднім власником. Договір найму, укладений між попереднім власником та відповідачами, в судовому порядку не розривався, зворотне позивачем не спростовується. За правилами статті 159 Житлового кодексу Української РСР жиле приміщення здається наймачеві на визначений строк або без зазначення строку. За приписами статті 763 Цивільного кодексу України наймодавець може припинити договір найму, в будь-який час письмово попередивши, в строк за три місяці, наймача про відмову від укладення договору на новий строк. До матеріалів позовної заяви не долучено письмових доказів щодо вручення відповідачам письмового попередження від [PERSON] про припинення існуючого договору найму, а оскільки позивач, в порядку передбаченому цивільним законодавством, не звертався до відповідачів з попередженням про відмову від укладення вказаного вище договору на новий строк, то договір кімнати у гуртожитку вважається продовженим з попередніми умовами. Статтею 822 ЦК України також визначено, що у разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Таким чином, на переконання відповідача [PERSON] , відповідачі вносять плату за користування кімнатою гуртожитку на умовах, встановлених в договорі, укладеним з попереднім власником. За правилами статті 770 Цивільного кодексу України (в редакції 01.01.2019) у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. За загальним правилом зміна власника не впливає на договір оренди. Внаслідок продажу орендованого майна відбувається заміна наймодавця (який є власником). Договір оренди у разі зміни власника орендованого майна зберігає свою дійсність як для нового власника, так і для орендаря. Якщо договором оренди не передбачено його припинення в разі зміни власника об`єкта оренди, то за загальним правилом усі умови договору оренди залишаються незмінними для нового власника приміщень. Новий власник не матиме права вимагати підвищення орендної плати лише на підставі зміни власника приміщень. З наданих позивачем копій квитанцій та розрахунку так званої «заборгованості» за спірний період з 01 січня 2019 року по 31 липня 2019 року вбачається, що [PERSON] сплачені в повному обсязі рахунки за комунальні послуги (електроенергія, водопостачання та водовідведення, опалення, вивіз сміття), а також щомісячно внесена плата за проживання в кімнаті гуртожитку в розмірі 40 грн., яка відповідає обставинам щодо існування договору найму на умовах укладених з попереднім власником. Оплата [PERSON] рахунків за спожиті комунальні послуги та 40 грн. за користування кімнатою гуртожитку, не може вважатися визнанням ними надуманого позивачем боргу, як про те він зазначає в позовній заяві. Перекладання позивачем відповідальності на відповідачів щодо неоформлення письмових договорів оренди на умовах нового власника вважаю недоречним, оскільки ним недотримано процедури звернення до відповідачів з попередженням про відмову від укладення договору, укладеного з попереднім власником, на новий строк і вказаний договір в судовому порядку не розривався. Доказів на підтвердження зворотного позивачем не надано. Як визначено статтею 811 Цивільного кодексу України, договір найму житла повинен укладатися у письмовій формі, шляхом складання єдиного документу, підписаного сторонами. Однак, такого письмового договору укладено не було. Нормами частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. За приписами частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Позивач доказів того, що [PERSON] чи [PERSON] отримали пропозицію укласти договір найму на конкретних умовах (в тому числі із зазначенням, іншого ніж існував розміру, плати за користування житлом) суду не надав, а тому відсутні підстави вважати цей договір укладеним, в розумінні частини 1 статті 640 Цивільного кодексу України. Правилами частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України, встановлено, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Таким чином, позивач в односторонньому порядку, без погодження з відповідачами, як встановлено частиною 2 статті 642 Цивільного кодексу України, тим паче при існуванні неприпиненого чи розірваного в судовому порядку договору, не мав права встановлювати іншого, ніж існував, розміру плати за користування житлом. Отже, надані позивачем докази не можуть підтверджувати факт існування боргу за користування кімнатою гуртожитку. Нормами статті 218 Цивільного кодексу України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Отже, зважаючи на вказані вище факти щодо дотримання відповідачами договору на умовах, укладених з попереднім власником (до цього часу неприпиненого, відповідно до вимог чинного законодавства та/або нерозірваного в судовому порядку), застосування статті 218 Цивільного кодексу України з огляду\~переваги тільки\~на користь\~позивача є помилковим, оскільки вказану норму можливо застосувати і щодо договору відповідачів з попереднім власником, текст якого у відповідачів на даний час не зберігся. Таким чином, за відсутності погодженого сторонами розміру плати за гуртожиток в договорі найму житлового приміщення, відсутні підстави для стягнення з відповідачів, так званої, заборгованості за користування кімнатою гуртожитку, розрахованої позивачем. Крім того, [PERSON] з 2014 року, а [PERSON] з 2016 року (оскільки з вказаного часу перебуває в Італії) не проживають в кімнаті [ADDRESS] . [PERSON] з 15 вересня 2020 року знявся з реєстрації за адресою вищезазначеного гуртожитку, отже, відповідачі впродовж чималого періоду не проживають та не користуються кімнатою № [NUMBER] гуртожитку, даний факт визнається і самим позивачем, оскільки він про нього зазначає в своєму позові. Підсумовуючи викладене вище, зважаючи на те, що позивачем не дотримано процедури припинення автоматично пролонгованого договору найму, укладеного відповідачами з попереднім власником, виконання його останніми в частині оплати за користування кімнатою гуртожитку, за відсутності наново погодженого між сторонами розміру плати за проживання, відповідач [PERSON] вважає, що немає підстав для задоволення позовних вимог. На переконання відповідача [PERSON] , за вказаних обставин, викладені в поясненнях фактичні дані, в повному обсязі спростовують позовну заяву про стягнення плати за проживання. Позивач в запереченнях на пояснення відповідача [PERSON] зазначив, що його доводи, які викладені ним в поясненнях, є необґрунтованими, непереконливими, а окремі взагалі не пов`язані з предметом спору, вкрай суперечливі. Відповідачем надані суду недійсні відомості про наступні обставини справи. [PERSON] повідомляє: «відповідачі впродовж чималого періоду не проживають і не користуються кімнатою №5 гуртожитку.....». У перших письмових пояснень вказав місце проживання [PERSON] [ADDRESS] . По-друге, дії [PERSON] направлені на виведення із-під відповідальності [PERSON] та [PERSON] з тих причин, що вони мають заробіток, і з них є що стягувати. По-третє, [PERSON] ніде не працює більш 20 років і знаходиться на утриманні [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відзиви у справі №199/1538/20, №199/4321/19 вказують про наступне: «Відповідачі проживають та зареєстровані в гуртожитку постійно, а не є тимчасовими мешканцями, що підтверджується відмітками про реєстрацію місця проживання в паспортах відповідачів, копіями форми копіями форми А карток прописки відповідачів....» . «Таким чином, відповідачі є постійними мешканцями гуртожитку, користуються приміщеннями в силу закону та гарантій, а не за згодою власника...». У пропозиції адвоката [PERSON] з врегулювання спірних відносин від 25 червня 2020 року вказано наступне: «За інформацією, наданою [PERSON] , 14 квітня 2020 року близько 21 години вона разом зі своїми дітьми ... залишили кімнату № [NUMBER] гуртожитку та тимчасово припинила там проживання з метою проведення в кімнаті ремонтних робіт для поліпшення умов проживання... Інші члени родини [PERSON] у вказаній кімнаті гуртожитку також не проживають...» При цьому, [PERSON] бере на себе зобов`язання (при відмові позивача від стягнення заборгованості) припинити постійне проживання та надати згоду всіх членів її сім`ї на зняття з реєстрації за адресою гуртожитку. Відповідач [PERSON] здав кімнату та ключі від неї 15 жовтня 2020 року та знявся з реєстрації 15 вересня 2020 року, що є ще одним підтвердженням користування кімнатою. Кімната здана у такому антисанітарному та «вбитому стані» (навіть імена дітей були написані на стелі), що не дозволило власнику розпоряджатися кімнатою до проведення ремонтних робіт. Заявою від 20 жовтня 2020 року [PERSON] зазначив, що з 14 квітня 2020 року не проживає у гуртожитку, а з 15 вересня 2020 року його знято з реєстрації. Крім того, [PERSON] повністю сплатив борг за користування кімнатою [ADDRESS] за рішенням АНД районного суду м. Дніпропетровська у справі № 199/1538/20. Рішення суду набрало законної сили та ним встановлені факти, що не підлягають доказуванню, а саме: 1.«Відповідачі по справі проживають у кімнаті №5 на другому поверсі згідно технічної документації та зареєстровані там. Вказані обставини визнаються сторонами тому не підлягають доказуванню». 2.«Починаючи з часу набуття права власності до теперішнього часу позивач намагається укласти договір найму, однак відповідачі ухиляються від укладання договору»... 3.«За змістом частин 1, 2 статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону». 4.«Відтак, вказане в сукупності з положеннями ст.ст. 317,319 ЦК України дає підстави для висновку, що таке порушення права пов`язується із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право користування та розпорядження належним йому майном повністю або частково, що є безпосереднім наслідком конкретних дій третіх осіб. При цьому достатньо, щоб такі дії хоч і не позбавляли власника володіння майном, але об`єктивно порушували його права і були протиправними». 5.«Згідно п.1. розділу 4 Положення про гуртожиток, затверджений власником гуртожитку № [NUMBER] по [ADDRESS] 31 грудня 2019 року, позивачем по справі, плата за проживання складає 2500,00 гривень за місяць за кімнату. З 12 лютого 2020 року плата за проживання у гуртожитку складає 2700, 00 гривень за місяць за кімнату. Комунальні платежі сплачуються окремо і не входять в плату за проживання». 6.«Відповідно до п.2 розділу 3 вказаного Положення плата за проживання сплачується до 10 числа кожного поточного місяця у готівковій або безготівковій формі за наступний місяць та комунальні платежі до 5 числа поточного місяця за попередній». 7.«Правовідносини, які виникають між мешканцями гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилих приміщень у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утриманням (комунальних послуг)». 8.«Оскільки плата за проживання у гуртожитку, який не відноситься до державної або комунальної власності, на відміну від плати за житлово- комунальні послуги, відноситься до вільних цін, згідно з положеннями Закону України «Про ціни та ціноутворення», таким чином суб`єкт господарювання є самостійним у визначені розміру та розрахунку (порядку розрахунку)плати за проживання у такому гуртожитку». 9.«Хоча, чинним цивільним законодавством України і передбачено, що договір найму житла повинен бути укладений у письмовій формі, однак в силу положень ст. 218 ЦК України, відсутність письмового договору не має наслідком його недійсність...». Крім того, на протязі щонайменше 4 років для всіх мешканців гуртожитку (без будь-яких різниць, навіть квадратних метрів тощо) встановлена єдина ціна (єдина ціна для всіх претендентів на майно). Ціна на проживання у гуртожитку встановлюється власником на підставі: наказу, типового договору та Положення про гуртожиток. Ці документи публічно вивішуються на першому поверсі у «куточку споживача» та є загальнодоступними щонайменше за місяць до змін. Ці рішення доводяться також шляхом повідомлення відповідачів, у тому числі навіть у рахунках та розрахунках, у тому числі, які доводиться відправляти цінними листами з описом. На переконання позивача, матеріали справи налічують безліч документів - доказів щодо отримання документів, протиправної поведінки відповідачів, фактичного користування кімнатами та невнесення плати. Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що позивач здійснює підприємницьку діяльність з 04.10.1999 р.; види діяльності: 55.90 Діяльність інших засобів тимчасового розміщування, 46.49 Оптова торгівля іншими товарами господарського призначення, 46.69 Оптова торгівля іншими машинами й устаткуванням, 52.10 Складське господарство, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна, 81.21 Загальне прибирання будинків (а.с.24-25). Позивач є власником гуртожитку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 04 липня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом першої дніпропетровської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №9-2380. Право власності зареєстроване Дніпропетровським БТІ в реєстровій книзі № 630 за реєстровим №2235-448 (а.с.23). Відповідачі мають право користування кімнатою № 5 вказаного гуртожитку згідно технічної документації та мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с.156,157,158). Відповідачі ухиляються від укладання з позивачем договору на тимчасове проживання у гуртожитку та оплати за користування приміщенням за розрахунками, здійсненими позивачем; на письмові вимоги позивача не реагують (а.с.а.с.28-38, 133-150). У зв`язку з порушенням зобов`язань з оплати за користування приміщенням у гуртожитку у відповідачів утворилась заборгованість за період з 31 січня 2019 року по 31 липня 2019 року в розмірі 15670,66 грн. Спірні правовідносини виникли із обов`язку наймачів, які користуються жилою площею в гуртожитку, сплачувати за користування приміщенням у гуртожитку. Дослідивши докази, надані у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 розділу 4 Положення про гуртожиток, затвердженого власником гуртожитку № [NUMBER] по [ADDRESS] 30 листопада 2018 року ФОП [PERSON] , плата за проживання у гуртожитку з 01.02.2018 р. до 31.01.2019 р. складає 2150,00 гривень за місяць за кімнату, з 01.02.2019 2300 грн. (а.с. 98-100). Плата за проживання сплачується до 10 числа кожного поточного місяця в готівковій або безготівковій формі за наступний місяць та комунальні платежі до 5 числа поточного місяця за попередній (п.2 розділу 4 вказаного Положення). Комунальні послуги світло (електрична енергія), теплова енергія, вода (холодна та гаряча), каналізація, вивіз сміття та ін. Мешканець сплачує послуги по окремо виставленим рахункам на підставі показників приладів та рахунків, виставлених комунальними підприємствами (п. 3 розділу 4 вказаного Положення). Відповідно до Примірного Положення про користування гуртожитками,\~затвердженого Постановою\~КМУ від 20 червня 2018 р. № 498, користування жилими приміщеннями в гуртожитках, що перебувають у власності, у процесі реалізації прав та виконання обов`язків їх власників здійснюється відповідно до положень\~Цивільного кодексу України, Законів України\~Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків,\~Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку\~та інших актів законодавства. Згідно п. 11 цього Положення наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані:своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до п.15 цього Положення особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Правовідносини, які виникають між мешканцем гуртожитку і його власником (володільцем), є договірними і відносяться до правовідносин з договору найму жилого приміщення у поєднанні з договором про надання послуг з обслуговування приміщення та його утримання (комунальних послуг). Оскільки гуртожиток, у якому зареєстровані та проживають відповідачі, не є об`єктом державної або комунальної власності, тому до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню положення статей 627, 638, 810, 812 ЦК України, положення Житлового кодексу Української РСР, а з 26.06.2018 року норми Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 р. № 498, яке поширює свою дію, згідно з ч. 1, на всі гуртожитки незалежно від форми власності та визначає порядок користування гуртожитками: жилою площею, жилими та іншими приміщеннями в них. Так, відповідно до ст. 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Оскільки плата за проживання у гуртожитку, який не відноситься до державної або комунальної власності, на відміну від плати за житлово-комунальні послуги, відноситься до вільних цін, згідно з положеннями Закону України «Про ціни та ціноутворення», таким чином суб`єкт господарювання є самостійним у визначенні розміру та розрахунку (порядку розрахунку) плати за проживання у такому гуртожитку. За судового розгляду також встановлено, що відповідачами не був підписаний договір найму житлової площі у гуртожитку. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України). Споживач зобов`язаний\~оплатити послуги,\~якщо він\~фактично користувався\~ними.\~Відсутність договору\~сама по\~собі не\~може бути\~підставою для\~звільнення споживача\~від оплати\~комунальних послуг\~(Постанова\~Верховного суду\~України від\~20.04.2016\~року у\~справі №6-2951цс1). Звертаючись до суду із даним позовом, позивач, обравши певний спосіб захисту (ст. 16 ЦК), на власний розсуд визначився також із колом відповідачів, та подав до суду позов саме до відповідачів, які фактично проживають та зареєстровані у гуртожитку, та, як наслідок, є користувачами приміщення у гуртожитку. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6). За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На переконання суду позивач виконав обов`язок доказування, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 81 ЦПК України. Таким чином, вочевидь наявність підстав для звернення позивача з даним позовом, в результаті дій відповідача порушені права позивача, які підлягають поновленню у спосіб, обраний позивачем (ст.ст. 11, 16 ЦК України), а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Заперечення відповідача [PERSON] проти позову суд не знаходить слушними, оскільки вони не спростовують зазначених вище висновків суду та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: судові витрати (судовий збір) відносяться на рахунок відповідачів, які винні на користь позивача відшкодувати сплачений ним судовий збір у рівних частках.

Outcome: approved