Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд визнати за ним право власності на збудований ним гараж [ADDRESS], площею 22,0 кв.м, з подальшою реєстрацією права власності в органах державної реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, на підставі рішення Виконавчого комітету Заводської районної Ради депутатів м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області №85 від 29.03.1977 року йому надано дозвіл на будівництво гаражу в комплексі існуючих гаражів по [ADDRESS]. У вересні 1977 року, відповідно до проекту Управління головного архітектора міста, ним було збудовано гараж площею 22.00 кв.м. Про необхідність державної реєстрації права власності на вказаний гараж в ОКП «Дніпродзержинське БТІ» йому було не відомо. При цьому, він вважав, що, закінчення будівництва гаражу у строк, встановлений дозволом виконкому, та, виготовлення технічної документації на гараж надає йому право власності на вказаний гараж. Крім того, за його клопотанням від 20.10.2010р. його гаражу було присвоєно відповідну адресу, а згодом ним було отримано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0022 га для будівництва індивідуального гаражу, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Разом з цим, звернувшись у грудні 2013р. із усною заявою до інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області щодо введення в експлуатацію належного йому гаражу, йому було надано відповідь, згідно якої ввести в експлуатацію вказаний гараж є неможливим, що, в свою чергу, змушує його звертатись до суду із позовом про визнання його права власності на вказаний гараж на підставі ст.ст. 331, 376 ЦК України. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що підтримує позов у повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача - Заводської районної у м. Дніпродзержинську ради в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд провести розгляд справи за його відсутності, та прийняти рішення згідно чинного законодавства. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та провести розгляд справи у його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 29.03.1977 року Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Заводської районної ради депутатів м. Дніпродзержинська позивачу [PERSON] надано дозвіл на будівництво гаражу по [ADDRESS]. Згідно Технічного паспорту на гараж [ADDRESS], вказаний гараж є збудованим у 1977 році. Згідно Рішення Дніпродзержинської міської ради від 27.05.2011р. № 117-08/VI позивачу [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0022 га для фактичного розміщення гаражу [ADDRESS], що підтверджується відповідним Державним актом серії ЯК №014425 (а.с.15). Разом з цим, як зазначає позивач, будучи фактичним власником вищевказаного гаражу, він позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись належним йому нерухомим майном через відсутність у нього правовстановлюючого документу, отримати який він позбавлений можливості через те, що збудований ним у 1977 році гараж не прийнятий в експлуатацію. Посилаючись на ст.ст.331, 376 ЦК України, які регулюють порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, позивач просить суд визнати за ним право власності на збудований ним гараж. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 1952-IV від 01.07.2004р., державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, згідно ч.4 ст.3 вищевказаного Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Як встановлено судом в ході розгляду справи, гараж, право власності на який просить визнати позивач, є збудованим останнім у 1977 році. З наведеного суд вбачає, що, моментом виникнення права позивача на вищевказаний гараж є час завершення його будівництва, а саме 1977 рік. Згідно ст.105 ЦК Української РСР (яка визначала наслідки самовільного будівництва жилого будинку, господарських будівель та споруд у 1977 році) громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо). З наведеного суд вбачає, що, вказана норма закону самовільним будівництвом визначала здійснення побудови споруди без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил. Як вбачається з матеріалів справи, будівництво позивачем спірного гаражу відбувалось на підставі дозволу, виданого 29.03.1977 року Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Заводської районної ради депутатів м. Дніпродзержинська. Крім того, діючою на час завершення будівництва спірного гаражу Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, збудовані громадянами гаражі державній реєстрації не підлягали. З вищенаведеного суд вбачає, що спірний об'єкт нерухомого майна - збудований позивачем у 1977 році гараж не є об'єктом самочинного будівництва, право власності на який може бути визнано судом за позивачем в порядку, передбаченому ст.376 ЦК України. Крім того, з вищенаведеного суд вбачає, що, дозвіл, виданий позивачу 29.03.1977 року Відділом комунального господарства Виконавчого комітету Заводської районної ради депутатів м. Дніпродзержинська на будівництво вищевказаного гаражу надає останньому право звернутись до державного реєстратора, який, згідно ст.9 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р.: 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та зареєстровані в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент реєстрації законодавства проводили таку реєстрацію, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобов'язані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо зареєстрованих речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки. Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. При цьому, згідно ч.2 ст.15 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Згідно п.6 ч.1 ст.19 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно ч.2, 3 ст.24 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 5-2 - 5-6 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень. З вищенаведеного суд вбачає, що, позивач, який не позбавлений можливості звернутись до Реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції на підставі ч.4 ст.3 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р. для офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення його права власності на нерухоме майно - збудований ним у 1977 році гараж, вказаним правом не скористався, та, звернувшись до суду із вищевказаним позовом не довів суду в ході розгляду справи що відповідач - Заводська районна у м. Дніпродзержинську рада будь-яким чином порушує, оспорює, або не визнає права, свободи чи інтереси позивача. Враховуючи, таким чином, що, відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд, встановивши в ході розгляду справи відсутність порушень прав позивача відповідачем, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та відсутність підстав для їх задоволення. Крім того, приймаючи до уваги, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд, на підставі ч.2 ст.88 ЦПК України вважає необхідним компенсувати судові витрати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved