Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та після уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача суми боргу за договорами позики від 13.02.2015 року та від 23.02.2015 року в загальному розмірі 275\~550 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що надав відповідачеві грошові кошти 13.02.2015 року у розмірі 2200 доларів США терміном до 13.02.2016 року та грошові кошти у розмірі 220\~000 гривень за договором від 23.02.2015 року терміном до 01.03.2016 року. Строк виконання зобовязань, встановлений за домовленістю сторін, сплив, але відповідач по цей час не повернув суму боргу, тому позивач просить стягнути суму за договорами та понесені судові витрати. У відповідності до вимог позовної заяви, позивач підтримав заявлений позов у повному обсязі та просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався, заперечень на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідач не висловив. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідачки, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивач надав відповідачеві 13.02.2015 року грошові кошти у розмірі 2200 доларів США терміном до 13.02.2016 року. На підтвердження факту отримання вказаних коштів відповідач підписав відповідний договір позики та надав власноруч написану розписку від 13.02.2015 року (а.с.4). Встановлений сторонами строк повернення коштів сплив, однак відповідач по цей час не повернув борг. Ствердження позивача, що 23.02.2015 року він за договором позики також надав відповідачеві грошові кошти у розмірі 220\~000 гривень терміном до 01.03.2016 року жодним доказом не підтверджені. Згідно ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк, що встановлений договором. Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України. Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. За курсом НБУ на час звернення до суду, сума боргу в національній валюті (гривні) за договором позики від 13.02.2015 року становить 55\~550 гривень. З урахуванням заявлених вимог та наданих доказів, на підставі вказаних норм Закону, суд вважає вимоги у цій частині законними й обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню В іншій частині вимоги задоволенню не підлягають у звязку з їх недоведеністю. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.79, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а саме сплачені позивачем при зверненні до суду 555,50 грн. судового збору як 1% від суми задоволеного позову.

Outcome: partial