Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень просить стягнути одноразово з Панютинського професійного аграрного ліцею на його користь матеріальне відшкодування за період з 01.03.2016 року по 01.07.2017 року в розмірі 12723,93 гривень. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву про визнання позову, в якій просить розглянути справу за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову, суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні встановлено, що 23 листопада 1991 року близько 23 години 30 хвилин на автодорозі Царедарівка-Панютине Лозівського району Харківської області сталася дорожньо-транспортна пригода, з вини водія [PERSON], який керував автомобілем марки УАЗ-969, державний номер [NUMBER], який належав Панютинському професійному аграрному ліцею (раніше Панютинському СПТУ-56) згідно дорожнього листа, внаслідок якої позивач був травмований. [PERSON] знаходився в трудових правовідносинах з Панютинським СПТУ-56, який був реформований в Панютинський професійний аграрний ліцей. По даній справі була порушена кримінальна справа. [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності, але дана кримінальна справа була припинена згідно з Законом України «Про амністію» по нереабілітуючим підставам. Відповідно до висновку експерта обласного бюро судово-медичної експертизи №459 - Д від 05.06.2000 року, з 01.04.2007 року [PERSON] визнаний інвалідом 2 групи безстроково. До дорожньо-транспортної пригоди він працював електромонтером 4 розряду Локомотивного депо ст. Лозова Південної залізниці. Втрата працездатності, згідно висновку експерта, складає 70%. 10.04.2007 року медико-соціальною (експертною) комісією Міністерства охорони здоров'я [PERSON] встановлена безстроково друга група інвалідності. Причиною інвалідності є загальне захворювання і, як висновок про умови та характер праці, протипоказані роботи біля вогню, води та рухомих механізмів (довідка до акту огляду МСЕК № 624 серія ХАР-06, № 010100). В добровільному порядку відповідач не виплачує йому суми в рахунок відшкодування збитків, в зв'язку з чим він неодноразово звертався до суду. Лозівським міськрайонним судом Харківської області виносилися рішення та ухвали, грошові суми стягувалися до наступного проходу лікарняної комісії. Як позивачу стало відомо на теперішній час, розмір заробітної плати, яку він міг би отримувати, змінився. Він отримав довідку з Локомотивного депо про розмір заробітної плати електромонтера 4 розряду в теперішній час, яка відрізняється від тієї заробітної плати, яку він отримав, коли працював. Розмір пенсії складає значно менше, ніж середньомісячна заробітна плата електромонтера 4 розряду, що підтверджується відповідними довідками. Також в зв'язку з отриманням травми, позивач періодично проходить курси лікування в різних лікувальних закладах, постійно приймає медикаменти. Для лікування ним купляються ліки за особисті кошти. Крім цього виникають матеріальні витрати на поїздки в лікувальні заклади для консультацій та лікування, на оплату благодійних внесків, без яких не надають медичну допомогу. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. За змістом ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками у даному випадку є витрати, які позивач зробив для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які б позивач міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім цього згідно ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України, визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розмір відшкодування шкоди, пов'язаної з втратою потерпілим заробітку (його частини) у зв'язку з ушкодженням здоров'я, встановлюється виходячи зі ступеня втрати професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності, та середньомісячного заробітку, який потерпілий мав до ушкодження здоров'я. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо. Якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі\~ст. 88 ЦПК України, суд покладає оплату судового збору на відповідача по справі.

Outcome: approved