Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив визнати недостовірною та такою, що порочить честь і гідність [PERSON], інформацію, поширену [PERSON], шляхом зазначення в заяві про прийняття [PERSON] до школи від 28.09.2015 року про те, що батько [PERSON] помер; зобовязати [PERSON] спростувати інформацію щодо факту смерті [PERSON] шляхом подання письмового повідомлення до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 72 Харківської міської ради Харківської області про зазначення нею неправдивих відомостей у заяві про прийняття [PERSON] до школи від 29.08.2015 року щодо смерті батька та про відсутність факту смерті [PERSON], протягом місяця після набранням рішенням законної сили; зобовязати [PERSON] у присутності педагогічного колективу Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 72 Харківської міської ради Харківської області принести вибачення [PERSON]; стягнути з відповідачки на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5 000 грн.. В обґрунтування позову посилався на те, що 29.08.2003 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON], було зареєстровано шлюб, від подружнього життя 15.11.2008 року народилася [PERSON]. 09.11.2015 року шлюб між сторонами розірвано. Під час оформлення доньки до Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 72 ХМР Харківської області відповідачкою було поширено відносно позивача недостовірну інформацію, так 29.08.2015 року відповідачкою було подано на імя директора вищевказаного навчального закладу заяву про прийняття доньки [PERSON] до школи, у графі «ПІБ батька» відповідачка зазначила, що батько [PERSON] помер. Таку інформацію відповідачка розповсюдила умисно. Інформацію про факт смерті позивача, [PERSON] поширює з тією метою, що б принизити його перед донькою, педагогічним колективом, підкреслити, що на даний час вона має іншого чоловіка, який, на її думку, забезпечить для неї та доньки достойне існування, і що рідний батько дитини більше не потрібен, обмежити його у спілкування з донькою, позбавити бажання спілкуватися з батьком, пригнітити його батьківські почуття. Інформацію відповідач поширює серед учителів та шкільних друзів доньки. Діти, дізнавшись про такі заяви з боку матері, можуть насміхатися з дитини. Позивач є батьком дитини, а відтак турбується про дитину, прагне до створення нормальних умов для її виховання, розвитку, емоційного стану, докладає зусиль до виховання у неї хороших якостей. Він ніколи не відмовлявся від її виховання і, навпаки, завжди намагався приділяти донці уваги, цівкатися її справами. Протягом проживання однією сімєю у позивача з донькою склалися добрі стосунки. Намагання матері погіршити стосунки батька з донькою підтверджується численними письмовими поясненнями знайомих відповідача, які стверджують, що у дитини під час згадки про батька виникає страх тощо. Позивач ніколи не заперечував проти спільного проживання з донькою і навіть намагався встановити проживання [PERSON] разом з ним, у судовому порядку, з метою забезпечення нормальних умов для її розвитку. Позивач завжди вимогливо ставився до своїх батьківських обовязків. Отже, поширена відповідачем недостовірна інформація принижує соціальну оцінку позивача як батька, а тому порушує його право на повагу до честі та гідності. Вищевказана ситуація вплинула на психоемоційний стан позивача. Він почав хвилюватися з приводу того, що у педагогічного колективу навчального закладу, де навчається донька, виникне до нього негативне ставлення. Це, в свою чергу, вплине на його спілкування з педагогами, він не зможе нормально дізнаватися про стан навчання доньки в школі, а також виконувати інші функції, покладені на батьків щодо забезпечення навчання їх дітей у навчальному закладі. У звязку з чим вважав, що йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 5000 грн.. На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов. До судового засідання позивач не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Присутній у судовому засіданні представник позивача [PERSON], у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачка до судового засідання не зявилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст. 3 ЦПК України). \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ Способи судового захисту передбачені\~ст. 16 ЦК України. Відповідно до статей\~94,\~277 ЦК України\~фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Частина 1\~статті 34 Конституції України\~кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб\~на свій вибір. Таким чином, у\~Конституції\~ніде не йдеться про винятки щодо «негативної» інформації. У пункті 1\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зазначено: «Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів». Свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. У своїй основі стаття 10 Конвенції має за зразок статтю 19 Загальної декларації прав людини 1948 року, від якої мало чим відрізняється. Отже, статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод кожному забезпечено загальний захист «вираження поглядів». Частиною 2\~ст.30 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року, передбачено, що, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Відповідно до статті 47-1\~Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 № 2657-ХІІ, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Особа звільняється від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно значимою. Як розяснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 19\~Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» - «вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, відповідно до\~статті 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою\~статті 277 ЦК\~та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу,\~стаття 65 Закону України «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Судом встановлено, що сторони по справі знаходилися у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.11.2015 року, від подружнього життя народилася дитина. Як зазначав представник позивача у судовому засіданні, між ним та відповідачкою були судові спори щодо визначення місця проживання дитини. Представник позивача також зазначав, що на теперішній час, він спілкується з дитиною, а також має можливість відвідувати шкільний заклад, де навчається донька [PERSON], спілкуватися з педагогічним колективом. Відповідачка в заяві, яка адресована на імя директора Харківської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 72 Харківської міської ради Харківської області, в графі про батька дитини, зазначили, що батьком помер. Дані, які зазначені у заяві про прийняття доньки [PERSON] до навчального закладу, не можна вважати порушенням особистого немайнового права від протиправних посягань, у розумінні статей 275,\~277 ЦК України. Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» 08 липня 1986 року Європейський суд з прав людини вказав, що «межі допустимої критики є ширшими, коли вона стосується власне політика, а не приватної особи. На відміну від останньої, перший неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку як з боку журналістів, так і широкої громадськості і, як наслідок, повинен виявляти до цього більше терпимості». Європейський суд в своєму рішенні також звернув увагу на те, що необхідно розмежовувати факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень - неможливо. Відповідно до вимог ст. 277 ЦПК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів сімї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч.3 статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно розяснень, які містяться в Постанові Пленуму ВСУ від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК і ст. 10 ЦПК позивач зобовязаний подати докази недостовірності поширеної інформації та повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Тобто, саме\~\~на позивача покладено\~\~обов'язок\~\~доведення\~\~факту поширення\~\~відповідачем інформації, про яку йдеться в позовній заяві. Але, позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували, що наведені у заяві відповідача відомості поширювались відповідачем з метою приниження честі та гідності позивача. З наведених вище мотивів безпідставною є також вимога позивача про відшкодування йому моральної шкоди.

Outcome: dismissed