Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (далі Банк), вказавши, що 14.07.2005 р. між ним та Банком укладений договір споживчого кредиту, за яким йому був наданий кредит у розмірі 25440,21 доларів США на строк до 10.07.2025 року. Вважає, що кредитний договір порушує його права як споживача, тому що умови його несправедливі, а дії банку при його укладені він розцінює як недобросовісні, оскільки він не був повідомлений про істотні умови договору, зокрема не попереджений про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе він - споживач, внаслідок чого він був позбавлений можливості належним чином обміркувати питання отримання даного кредиту взагалі; під час укладення кредитного договору Банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій; в укладеному кредитному договорі відсутні такі істотні умови, як порядок погашення кредиту, порядок зміни та припинення дії договору, текст договору умисно викладений мізерними літерами, умови заплутані, що вводить в оману щодо умов отримання кредиту. У звязку з наведеним, оскільки він не мав намір укладати договір на невигідних для нього умовах, просить визнати договір надання споживчого кредиту недійсним. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] у судове засідання надали заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали повністю з викладених у позові підстав. Представник відповідача у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала повністю, а також надала суду письмові заперечення на позов, у яких зазначила, що Банк повністю виконав свої зобовязання за договором, видав позивачу кредит у розмірі 25440,21 доларів США. В свою чергу, боржник не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Посилання позивача на відсутність попередження з боку Банку при укладанні договору про валютні ризики, як на підставу визнання кредитного договору недійсним, є необґрунтованим, оскільки зазначені валютні коливання суттєво вплинули не тільки на майнові інтереси позивача, як сторони кредитного договору, а й на майнові інтереси Банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки спричинені не подорожчанням самого долару США, а подешевшанням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання позивачем своїх зобов'язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв'язку з цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник, що виключає наявність умови визначеної п. 4 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору фактично не змінилось у зв'язку з зазначеними Позивачем валютними коливаннями, що виключає наявність умови визначеної п. 3 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України. Посилання позивача на те, що Банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті також є безпідставними, оскільки на момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Натомість, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті. Банк мав ліцензію від 04.12.2001 року й відповідний дозвіл від 29.07.2003 року. Окрім того, Банком на виконання положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів), а тому кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Суд, дослідивши надані у справі докази, вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами 14.07.2005 р. був укладений договір споживчого кредиту, згідно умов якого [PERSON] був наданий кредит у розмірі 25440,21 доларів США на строк до 10.07.2025 року. В свою чергу позичальник зобов'язується прийняти, належним чином виконати і повернути кредит в іноземній валюті, який складається з тіла кредитку, відсотків за користування кредитом та комісії шляхом внесення періодичних платежів в сумі 263,46 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим договором, в строк до 10.07.2025 року (п.п. 1.1, 1.2, 2.2.1., 2.2.2., 2.2.3 договору). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вимоги, при наявності яких правочин є чинним, перелічені у ст. 203 ЦК України, зокрема волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин (далі Пленум), саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Суд вважає, що кредитний договір, укладений між сторонами, відповідає вимогам щодо дійсності договору, оскільки правочин укладений у письмовій формі, сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, позивач був ознайомлений з умовами отримання та користування кредитом, тарифами банку, формою кредитування, відсотковою ставкою, можливістю дострокового повернення кредиту, тощо, що підтверджується його власноручним підписом у договорі. А посилання позивача (позичальника) на те, що він була змушений укласти кредитний договір на невигідних для себе умовах, а в разі ознайомлення з ризиками коливання курсу долара США, договір би не укладав зовсім, є безпідставними та необґрунтованими. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. А згідно до ст.ст. 6 та 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. При цьому, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так само вільно діяв і Позивач при укладенні кредитного договору, чітко усвідомлюючи в момент укладення цього договору, що укладаючи його в валюті долар США він несе ризик того, що його зобов'язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. При цьому Позивач цілком усвідомлював, що саме у зв'язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Так розмір процентів за спірним договором склав 11,04% річних, що є досить помірним розміром процентів за кредитом в Україні. Тому Позивач не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру його кредитних зобов'язань в гривневому еквіваленті. Що стосується посилання позивача на те, що Банк не мав права видавати кредит в іноземній валюті суд зазначає наступне. На момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Натомість, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній валюті. Банк мав ліцензію від 04.12.2001 року й відповідний дозвіл від 29.07.2003 року. Згідно п. 10 Постанови Пленуму, ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету КМУ від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет)). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно п. 11 Постанови Пленуму, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Окрім того, Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Позивач посилається на введення його в оману під час укладання договору, не надаючи доказів про те, що саме не було до нього доведене. Натомість, в договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та власноруч підписав кредитний договір. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що зміст договору не суперечить вимогам закону, оскільки особи, які його уклали, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі та договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним - позивач отримав суму кредиту, використав отримані кошти на власний розсуд та певний час погашав заборгованість по кредиту. Таким чином, суд вважає, що позивач свідомо уклав кредитний договір в іноземній валюті, тому повинен виконувати обов'язки, передбачені договором, і не знаходить підстав для визнання кредитного договору недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed