Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором, а також про розірвання договору депозитного вкладу, який уклав з відповідачем 8 квітня 2015 року. В позові зазначив, що за умовами вказаного договору передав відповідачу грошові кошти у сумі 20000 грн. для розміщення на депозитному рахунку з нарахуванням відсотків за ставкою 23 % річних. Після спливу строку дії зазначеного договору звернувся до фінансової установи з завою про повернення суми вкладу та процентів по вкладу, проте співробітники банку у видачі вкладу відмовили, пояснивши, що позивач має невиконані зобовязання перед банком за договором поруки. Зазначена відмова не ґрунтується на законі, оскільки банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Так як відповідач не виконав свої зобовязання, позивач просить розірвати договір між сторонами № SAMDNWFD0070563492700 від 08.04.2015 року, а також стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 31483 грн. 51 коп., які належали йому за згаданим договором на день звернення до суду з цим позовом. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову. Просить про його задоволення. Окрім того, пояснив, що жодних невиконаних грошових зобовязань перед фінансовою установою, які могли б зумовити відмову у видачі грошей за договором банківського вкладу, його довіритель не має, оскільки не укладав з позивачем ніяких договорів, окрім вказаного договору депозитного вкладу. У звязку з викладеним просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначила, що згідно з умовами укладеного сторонами договору № SAMDNWFD0070563492700 від 08.04.2015 року, який є договором приєднання, позивач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг, що є однією зі складових договору і містять положення про те, що банк вправі відмовити у здійсненні видаткових операцій по рахунку клієнта у разі неналежного виконання ним або третіми особами, за кредитами яких особа є поручителем, кредитних зобовязань. Так як [PERSON] є поручителем за кредитним договором № 22-коорп-клн від 28.01.2003 року на підставі договору поруки від 28.01.2003 року, невиконані зобовязання по якому становлять 259806 грн. 87 коп., фінансова установа правомірно відмовила позивачеві у видачі грошових коштів за договором банківського вкладу. На підставі викладеного просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши пояснення учасників справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 8 квітня 2015 року сторони уклали договір банківського вкладу № SAMDNWFD0070563492700, за умовами якого позивач передав банку грошові кошти для розміщення на депозитному вкладі строком на три місяці, а відповідач зобовязався по закінченні строку дії договору перерахувати гроші позивача з депозиту на рахунок на вклад «до запитання» (а. с. 10). Згідно із ст. ст. 1058, 1059 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобовязується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. В силу ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу за спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, а умови договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемними. Відповідно до ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Надані суду письмові докази, зокрема: договір банківського вкладу, розрахунок заборгованості, заяви позивача банку з вимогою дострокового розірвання договору і повернення вкладу, вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. На розмір заборгованості фінансової установи станом на лютий 2017 року вказує надана відповідачем виписка по рахунку за договором «Стандарт» (а. с. 139). На вказаний умовивід суду не впливають твердження представника відповідача про наявність підстав для відмови у виплаті депозитного вкладу через невиконані зобовязання перед банком у третіх осіб, за виконання яких поручився позивач, виходячи з такого. В основу цих доводів представник поклала інформацію про те, що [PERSON] є поручителем за кредитним договором № 22-коорп-клн від 28.01.2003 року на підставі договору поруки від 28.01.2003 року, невиконані зобовязання по якому становлять 259806 грн. 87 коп. (а. с. 40-45). Відповідно до п. 1.1.3.2.13.1. Умов та правил надання банківських послуг, які є невідємною частиною договору № SAMDNWFD0070563492700 від 08.04.2015 року, Банк має право відмовити у здійсненні видаткових операцій по рахунку клієнта у разі неналежного виконання ним або третіми особами, за кредитами яких клієнт є поручителем, кредитних зобовязань. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Форми правочину та способи волевиявлення його учасників встановлені статтею 205 ЦК України, відповідно до якої правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. В силу ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною і юридичною особами, а згідно із ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як випливає з наведеної статті 208 ЦК України, для правочинів між фізичною і юридичною особами законом встановлена обовязкова письмова форма, яка передбачає обовязковість підписів його учасників, що в даному випадку і є формою волевиявлення особи у відповідності до ст. 205 ЦК України. За змістом договору поруки без номеру від \~\~\~28.01.2003 року (а. с. 45) закрите акціонерне товариства комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, і [PERSON] уклали договір поруки, за яким позивач поручився за виконання позичальником товариством з обмеженою відповідальністю «Україна-Січ» - зобовязань за договором кредитування № 22-корп-клн від 28.01.2003 року (а. с. 45). Вказаний договір підписаний від імені кредитора і поручителя, тобто за формою відповідає встановленим законом вимогам. Разом з тим, дослідженими судом фактичними даними, а саме: висновком судової почеркознавчої експертизи, встановлено, що підпис від імені [PERSON]\~ в цьому договорі не належить йому (а. с. 120-124). Як випливає з розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», не є укладеним правочин, у якому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення. Виходячи з наведених положень закону та розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України договор поруки без номеру від 28.01.2003 року належить вважати неукладеним, оскільки він не містить підтвердження волевиявлення одного з учасників правочину, так як \~не підписаний ним. Правочини, які є неукладеними, не можуть породжувати будь-яких наслідків, вони не потребують визнання їх недійсними, тому, на думку суду, позивачем обраний правильний спосіб захисту права, а наявність договору, який не є укладеним, не може бути перешкодою для виконання зобовязань відповідача, що витікають з договору банківського вкладу. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на наданих ним фактичних даних, а встановлені судом обставини та відповідні норми права, що регулюють спірні правовідносини, дають суду підстави для покладення на відповідача відповідальності за порушення обовязків, які передбачені договором. Вимога про розірвання договору у звязку з істотними порушеннями договору другою стороною також ґрунтується на законі, тому суд знаходить за необхідне задовольнити і її.

Outcome: approved