Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, а також від сплати аліментів на користь [PERSON] , з моменту винесення вироку суду відносно [PERSON] , а саме з 15.07.2019 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 24.04.2018 року з нього на користь відповідача [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] . [INFO] у розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.09.2017 року і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку, тобто до [INFO] . Виконавчий лист з примусового виконання вказаного рішення суду перебуває на примусовому виконанні в Олександрійському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ в Кіровоградській області. 15 липня 2019 року Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області ухвалив вирок, яким визнав винним [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. [PERSON] був взятий під варту в залі суду, вирок набрав законної сили 15.08.2019 року. Позивач вважає, що так як [PERSON] навчання припинено у зв`язку із відбуванням покарання, його позовні вимоги підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 06.03.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, представник позивача адвокат Бесараб В.А. через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи без участі позивача та його представника, на позовних вимогах наполягають в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час, місце та дату судового засідання повідомлена належним чином, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи - Олександрійського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в Кіровоградській області, в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, через канцелярію суду подав заяву, у якій просив провести розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши наявні у справі докази встановив такі обставини і дійшов таких висновків. За змістом ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень ч. 1, п.п. 1, 3, 7, 10 ч. 2 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що на виконанні в Олександрійському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 56596438 з примусового виконання виконавчого листа № 2/398/2511/17, виданого 24.04.2018 року Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] . [INFO] у розмірі ј частини усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.09.2017 року і до закінчення ним навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-річного віку, тобто до [INFO] . Вироком Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 15.07.2019 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки. На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком, та остаточно за сукупністю вироків призначено покарання [PERSON] у виді позбавлення волі на 3 (три) роки 1 (один) місяць. Вказаним вироком відносно [PERSON] , [INFO] , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та взято під варту в залі суду. Вказаний вирок суду набрав законної сили 15 серпня 2019 року. Згідно з ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Тобто, якщо дитина яка досягла повноліття вирішила продовжити навчання по закінченні загальноосвітнього навчального закладу, і якщо обов`язок по утриманню батьками не виконується добровільно, стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття, з підстав, передбачених статтями198,199 СК України здійснюється у судовому порядку. Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»): досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Право повнолітньої дитини на утримання діє протягом її навчання до 23 років. В разі припинення навчання раніше досягнення цього віку, дитина втрачає право на утримання. З системного аналізу вказаних норм, вбачається, що право на утримання виникає за умови продовження навчання. При цьому Законом не передбачено жодних особливостей щодо форми навчання (денна, вечірня, заочна тощо). Тому можна зробити висновок, що право на утримання виникає за умови продовження навчання у будь-якій формі. Обов`язок батьків по утриманню повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання, припиняється, якщо відпадає хоча б одна з умов, сукупність яких є необхідною для його виникнення. Як встановлено судом, 15.07.2019 року [PERSON] взято під варту в залі суду на підставі вироку, відповідно до якого йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць, вказаний вирок суду набрав законної сили, таким чином на даний час [PERSON] відбуває покарання за вказаним вироком. Тобто, будучи взятим під варту 15.07.2019 року, [PERSON] фактичного припинив навчання, а отже, відпала умова, яка була підставою для ухвалення судом рішення про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ч. 6ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved