Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що 22.03.2011 року помер його батько [PERSON], на час своєї смерті проживав в житловому будинку з господарськими спорудами по вул. Фрунзе, 1, в смт.Рокитне Київської області, який належав померлому на підставі свідоцтва про право власності (виданому на підставі рішення виконкому Рокитнянської селищної ради №11 від 01.06.1978 року). Земельна ділянка за вказаною адресою була передана [PERSON] у приватну власність (на підставі рішення виконкому Рокитнянської селищної ради народних депутатів від 24.09.1995 року №441) для будівництва та обслуговування житлового будинку. Зазначає також, що з 10.12.1965 року спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі та постійно проживав до дня смерті разом з [PERSON] по день смерті останньої, а саме по 17.12.2010 року. Зважаючи на втрату правовстановлюючих документів щодо спадкового майна та відсутність у звязку із цим можливості оформлення спадкових справ у нотаріуса просить визнати за ним право власності на останнє. Відповідач, будучи налженим чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, подавши натомість до суду заяву, яою позов визнав та просив розглянути спір за його відсутності. За такої обставини та зі згоди представника позивача суд ухвалив провести розгляд справи за відсутності позивача, що узгоджується із положеннями ст.169 ЦПК України. Представник позивача позов підтримала у судовому засіданні за викладених у ньому обставин та підстав і просила задовольнити. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини спору сторонами визнаються, а тому доказуванню у відповідності до положень ст.61 ЦПК України не підлягають. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються ст.ст.1216, 1218, 1222, 1225, 1258, 1261, 1268 ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця, до інших осіб (спадкоємців). За вимогами статті 1261 вказаного Кодексу у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки і такими відповідно до отриманих у справі доказів після померлої 17.12.2010 року [PERSON] був її чоловік [PERSON], а після смерті [PERSON] такими є сторони спору [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому за вимогами частин третьої та пятої цієї норми спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї і незалежно від часу прийняття спадщини вона належить йому з часу відкриття спадщини. Оскільки, спадкоємець в особі [PERSON] на час смерті [PERSON] перебував з останньою у зареєстрованому шлюбі (витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 24.06.2015 року) та постійно проживав з нею, то він є таким, що прийняв спадщину (земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.7289 га на території Лубянської сільської ради Рокитнянського району Київської області відповідно до державну акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 105149 зареєстрований та виданий 24.09.2004 року за реєстраційним № 010434700128 на імя [PERSON]) після її смерті і вона належала йому на час його смерті, хоча державної реєстрації такого свого права, як того вимагають положення ст. 1299 ЦК України, він не здійснив. Зважаючи, що спадкоємець [PERSON] відмовився від прийняття спадщини і про що свідчить наявна у матеріалах справи його нотаріально посвідчена заява від 07.05.2015 року, єдиним спадкоємцем за законом, хто має право на спадщину після [PERSON] (житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Фрунзе, 1 в смт.Рокитне Київської області, земельна ділянка розміром 0.15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий № 3223755100:02:001:0025, за цією ж адресою та земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 3.7289 га, кадастровий № 3223782500:04:009:0010, розташована на території Лубянської сільської ради Рокитнянського району Київської області), є позивач. Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Як вбачається із отриманих у справі доказів, останні втрачені, а отримання їх на імя позивача не передбачено діючим законодавством (ч.7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»), а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту. Оскільки підстави набуття права власності спадкодавцем на спадкове майно (житловий будинок та земельні ділянки) у суду сумнівів не викликають, з огляду на положення ст. 1218 ЦК України (що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті) та ст..67 Закону України «Про нотаріат» (свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством), зважаючи, що нотаріус на переконання суду законно відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину (через відсутність правовстановлюючих документів внаслідок їх втрати), суд приходить до висновку, що вимоги позову обґрунтовані, визнання відповідачем позову судом приймається, так як не суперечить закону, не порушує права та свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved