Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором про надання кредиту № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року в розмірі 18035,70 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 11 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі Харківської обласної філії, правонаступником якого є позивач та відповідачем укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 820/2/03-8/025, відповідно до умов якого відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надано грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту заборгованості за кредитом в сумі 10656,00 гривень, зі сплатою 15,00% річних. Відповідно до п. 1.2. вказаного договору кредиту, кредит надавався відповідачу на здійснення страхових платежів за договором добровільного страхування транспортного засобу № 007458-02-21-01 від 11 лютого 2008 року починаючи з другого року кредитування. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» свої зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року виконав у повному обсязі та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 7756,24 гривень, відповідач грошові кошти отримав, але свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, а саме протягом тривалого часу не здійснював погашення процентів за користування кредитом у встановлені договором терміни. Відповідно до п. 4.1. договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, у разі прострочення строків погашення кредиту та/або сплати відсотків, відповідач зобов`язався сплатити банку пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період невиконання зобов`язань за кредитним договором, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення. Відповідно до п. 3.2.2. договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, кредитор має право у разі невиконання (неналежного виконання) відповідачем своїх обов`язків за кредитним договором погіршення його фінансового стану, плато- та кредитоспроможності останнього, визначається за методикою позивача вимагати від відповідача дострокового виконання ним всіх своїх зобов`язань за кредитним договором протягом 30 календарних днів від отримання письмової вимоги про повернення кредиту, сплати відсотків. Комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу), а відповідач зобов`язався на вимогу позивача, достроково, протягом 30 календарних днів після отримання письмової вимоги, повернути кредит, сплатити проценти, можливу неустойку (пеню, штраф), а також достроково виконати свої зобов`язання, в порядку та в строки, що передбачені умовами кредитного договору. Станом на 23 вересня 2015 року загальний розмір заборгованості відповідача складає 18035,70 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 7756,24 гривень; сума заборгованості за відсотками в розмірі 1577,13 гривень; пеня, передбачена за несвоєчасне повернення кредиту за кожен випадок в розмірі 4067,29 гривень; пеня, передбачена за несвоєчасне повернення відсотків за кожен випадок в розмірі 827,03 гривень; інфляційні витрати за кредитом в розмірі 3164,55 гривень; інфляційні витрати за відсотками в розмірі 643,47 гривень. За вказаних обставин, позивач змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського\~районного суду\~Харківської області\~від 23\~березня 2016\~року відкрито провадження по справі. 29 березня 2010 року за заявою представника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до матеріалів справи долучені додаткові письмові докази. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 01 квітня 2016 року цивільну справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. 30 червня 2016 року відповідач подав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на наступне. 11 лютого 2008 року між сторонами укладено договір кредиту № 820/2/03-8/024 з метою придбання автомобіля Toyota Corolla 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER] . Однією з умов надання кредиту, було укладення відповідачем з третьою собою, визначеною позивачем Закритим акціонерним товариством Страхова компанія «ВУСО», договору добровільного страхування транспортного засобу № 007458-02-21-01 від 11 лютого 2008 року. Відповідач вказану умову виконав та власним коштом сплатив страховий платіж за перший рік кредитування. Одночасно із укладенням вказаних договорів, умовою позивача було укладення договору відновлювальної кредитної лінії № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, відповідно до умов якого, кредит надається позичальнику, починаючи з другого року кредитування за основним договором на здійснення страхових платежів за договором страхування, а саме з 2009 року. Відповідно до п. 1.2.1 договору кредиту на страховку, позичальник взяв на себе право і у майбутньому здійснювати перерахування кредиту для сплати чергових страхових внесків на поточний рахунок Закритого акціонерного товариства Страхова компанія «ВУСО», одночасно визначивши у цьому пункті, що він діє під відкладальною умовою, якою є ненадання відповідачем документів, які б підтверджували самостійну сплату чергового страхового платежу ЗАТ СК «ВУСО». На думку відповідача, вказані умови порушують його права, як споживача кредитних послуг, оскільки по-перше, позивач зобов`язав [PERSON] підписати договір страхування із визначеною ним страховою компанією та по-друге подальше здійснення платежу саме цій компанії грошовими коштами від імені відповідача незалежно від його бажання продовжувати чи не продовжувати користування послугами саме ЗАТ СК «ВУСО» та незалежно від продовження дії строку договору страхування. Щодо черговості погашення заборгованості за основним зобов`язанням та договором кредиту на страховку та нарахування інфляційних витрат відповідач вказав наступне. Відповідно до п. 1.3 кредитного договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за основним договором, відповідач передав автомобіль Toyota Corolla 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № [NUMBER] у заставу позивачу. За п. 1.1.4 вказаного договору, зобов`язання позичальника за договором № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року є пріоритетним при здійснені погашення заборгованості за основним договором. У 2014 році вказаний автомобіль вилучено у відповідача державним виконавцем Харківського ВДВС Харківського РУЮ та у подальшому реалізовано. Грошові кошти від продажу отримані позивачем, але вимоги за договором кредиту № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року у пріоритетному порядку не погашено, що є порушенням умов договору, а тому нарахування інфляційних витрат за період з січня 2015 року до грудня 2015 року є неправомірним. Пункт 7.3 договору, відповідно до якого строк його дії «до виконання сторонами належним чином у повному обсязі всіх своїх зобов`язань за договором» не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, а тому має застосовуватися п. 1.1.1 договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, де передбачено кінцевий термін погашення заборгованості, а отже строк дії договору за кредитом, не пізніше 10 листопада 2014 року. При цьому, позивачем не надано доказів ініціювання відповідачем процесу перерахування кредитних коштів з позичкового рахунку останнього на рахунок ЗАТ СК «ВУСО» та відповідно до вимог законодавства про захист прав споживачів, кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Щодо суми заборгованості за відсотками, то умовами договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року встановлено плату за користування кредитними коштами в розмірі 15% (п. 1.1), але у наданому позивачем розрахунку заборгованості за вказаним договором розрахунок нарахованих відсотків здійснено за відсотковою ставкою 24%. Крім того, нарахування пені суперечить умовам договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року та є неправомірним, оскільки у наданому позивачем розрахунку заборгованості за вказаним договором, визначений період її нарахування з 24 січня 2015 року до 24 січня 2016 року без зазначення конкретних випадків та суті порушень умов договору, а також суми пені за кожний випадок порушення. Проте, відповідно до п. 4.3 кредитного договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, нарахування пені за невиконання зобов`язань за цим договором, припиняється через один рік від дня, коли будь-яке з таких зобов`язань мало бути виконано, тобто нарахування пені повинно було припинитися 10 листопада 2010 року. За вказаних обставин, розрахунок заборгованості, наданий позивачем, не відповідає змісту договору, що укладений між сторонами та не може вважатися належним доказом. Також [PERSON] подав суду заяву про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що 25 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, право на стягнення якої виникло у позивача 11 листопада 2009 року; жодних клопотань щодо поважності пропуску строку позовної давності та його поновлення позивачем не надано. 29 липня 2016 року представник позивача подав суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції з Дніпровського районного суду міста Києва. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 жовтня 2016 року, заяву представника позивача задоволено та доручено Дніпровському районному суду м. Києва забезпечити проведення судового засідання в режимі відеоконференції. 08 серпня 2019 року представник позивача подав суду письмові пояснення на заперечення відповідача проти позову, в яких заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив наступне. 11 лютого 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № 820/2/03-8/025 та надано кредит під заставу майна; об`єкт застави підлягає обов`язковому страхуванню, жоден банк не буде ризикувати та брати в заставу незастраховане майно, оскільки в разі його пошкодження або знищення кредитор може взагалі не отримати надані в кредит кошти. Закон України «Про страхування» передбачає одним із добровільних видів страхування страхування кредитів (у тому числі відповідальності позичальника за непогашення кредиту). Одним із ризиків за таким видом страхування може бути ризик неповернення кредиту внаслідок втрати роботи кредитоотримувачем (боржником). У цьому випадку страхова компанія здійснює виплату страхового відшкодування у відповідному розмірі, передбаченому конкретним договором страхування, непогашення відповідачем платежів і відсотків за ними. Перед укладенням кредитного договору відповідач ознайомлювався з усіма умовами надання кредитних коштів, в тому числі і з договором страхування. На момент отримання кредиту боржник погоджувався з усіма умовами банку, про що свідчить підписання вищевказаних договорів, при цьому договір страхування зазвичай укладається із запропонованою банком страховою компанією. За вказаних обставин, твердження відповідача про несправедливість умов надання кредиту є необґрунтованим та не підтверджено жодними доказами. Відповідно до розрахунку заборгованості станом на 23 вересня 2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 18035,70 гривень. В своєму запереченні на позов боржник зазначив, що заставний автомобіль Toyota Corolla 2007 року випуску, реалізовано державним виконавцем Харківського ВДВС Харківського РУЮ, але жодних відомостей чи дійсно він був реалізований, за яку суму, дату реалізації відповідачем не вказано, лише зазначено, що реалізація відбулась у 2014 році, що також є лише доводами та припущеннями [PERSON] Додатковою угодою, укладеною між кредитором і боржником, внесено зміни до кредитного договору, зокрема доповнено новим абзацом п. 5.2 розділу «Порядок зміни процентної ставки», яким передбачено можливість установлення банком конкретних розмірів процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних обставин, зокрема подвійної процентної ставки, процентної ставки збільшеної не більше ніж на 10% для кредитів у національній валюті та не більше ніж на 5% для кредитів в іноземній валюті та процентної ставки на рівні річних процентних ставок банку за програмами кредитування. Крім того, відповідно до умов кредитного договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості 10 лютого 2015 року, шляхом сплати місячних платежів. Тому доцільно вважати, що загальний перебіг позовної давності починається з кінцевої дати повернення кредитних коштів. Оскільки позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 820/2/03-8/025 25 лютого 2016 року, то є очевидним, що строк позовної давності не пропущений. Представник позивача у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених в позові та наданих письмових поясненнях. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 11 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 820/2/03-8/025, відповідно до умов якого відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання надано грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту заборгованості за кредитом в сумі 10656,00 гривень зі сплатою 15,00% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом не пізніше 10 листопада 2014 року. Відповідно до умов кредитного договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, відповідач зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами та неустойку (пеню, штраф), в порядку визначеному договором. Відповідно до п. 2.4 договору кредиту № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, сплата процентів за користування кредитом здійснюється в валюті наданого кредиту, щомісячно не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним, в якому нараховані проценти, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. У разі прострочення строків погашення кредиту та/або сплати процентів відповідач зобов`язався сплатити пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період невиконання зобов`язань за цим договором, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення та за порушення інших умов договору відповідач зобов`язався сплатити штраф у розмірі 10 % від суми фактичної заборгованості за кредитом та нарахованими процентами за кожний випадок, про що свідчать умови договору кредиту № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року. Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» повністю виконав свої зобов`язання за договором кредиту № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року та надав відповідачу кредит у розмірі 7756,24 гривень, про що свідчить виписка про рух коштів по особовому рахунку [PERSON] , відповідач кредит отримав, але свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів не виконав, в результаті чого станом на 23 вересня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 18035,70 гривень, з яких: - заборгованість за кредитом в розмірі 7756,24 гривень; - заборгованість за відсотками в розмірі 1577,13 гривень; - пеня, передбачена за несвоєчасне повернення кредиту за кожен випадок в розмірі 4067,29 гривень; - пеня, передбачена за несвоєчасне повернення відсотків за кожен випадок в розмірі 827,03 гривень; - інфляційні витрати за кредитом в розмірі 3164,55 гривень; - інфляційні витрати за відсотками в розмірі 643,47 гривень, яка підтверджена розрахунком заборгованості за договором кредиту № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів; встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За ч. 1, ч. 2 ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до умов кредитного договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, підписаного сторонами, за кредитом встановлено зокрема сплату 15% річних за користування кредитом та за порушення умов договору щодо повернення суми кредиту та сплати процентів - пеню в національній валюті в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період невиконання зобов`язань за цим договором, від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, починаючи з наступного дня за днем прострочення. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі неповернення позичальником суми кредиту своєчасно його борг складатиме: суму кредиту з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за кредитом, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору кредиту або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за кредитом (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні індексу інфляції від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Відповідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі викладеного, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року у добровільному порядку, за умовами якого між сторонами, зокрема досягнуто домовленість про сплату пені за прострочене зобов`язання та несвоєчасне погашення кредиту у розмірах і порядку нарахування зрозумілих відповідачу, про що свідчить його підпис у договорі, тому вважає що сума заборгованості за кредитом, пеня, передбачена за несвоєчасне повернення кредиту за кожен випадок та інфляційні витрати за кредитом в загальному розмірі 14988,08 гривень підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку, а позов в цій частині вимог задоволенню, при цьому суд не приймає до уваги посилання відповідача на несправедливість умов кредитного договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року як такі, що не мають значення для правильного вирішення справи. Також,\~суд частково\~задовольняє вимогу\~позивача про\~стягнення суми\~заборгованості за\~відсотками за\~користування кредитом\~та стягує\~з відповідача\~на користь\~позивача суму\~відсотків,\~нарахованих на\~строкову та\~прострочену заборгованість\~за ставкою\~15%\~ в\~розмірі 985,71\~гривень,\~при цьому\~виходить з\~того,\~що відповідач грошове зобов`язання щодо сплати процентів за кредитним договором належним чином не виконував, умовами кредитного договору № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року встановлено проценти за користування кредитними коштами в розмірі 15% (п. 1.1.1), а у наданому позивачем розрахунку нараховані відсотки за відсотковою ставкою 24%, при цьому жодних доказів на підтвердження досягнення домовленості сторін, у встановленому договором або законом порядку, щодо збільшення розміру відсоткової ставки за договором № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року матеріали справи не містять, як не доведено і те, що відповідач обізнаний та погодився із нарахуванням позивачем відсотків саме у розмірі 24%. При цьому, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення з відповідача суми пені, передбаченої за несвоєчасне повернення відсотків за кожен випадок в розмірі 827,03 гривень та інфляційних витрат за відсотками в розмірі 643,47 гривень, за їх безпідставністю, оскільки вони нараховані за порушення повернення відсотків за ставкою 24%, а кредитним договором № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року встановлено розмір процентів - 15% річних. Також, суд не приймає доводи відповідача щодо спливу позовної давності при цьому виходить з того, що перебіг позовної давності починається з кінцевої дати повернення кредитних коштів за кредитним договором № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року, а саме 10 лютого 2015 року, позивач звернувся до суду 26 лютого 2016 року, тому строк позовної давності по вказаній справі не сплив. Таким чином, суд частково задовольняє вимоги позивача, та стягує з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № 820/2/03-8/025 від 11 лютого 2008 року в загальному розмірі 15973,79 гривень (15973,79 гривень = 7756,24 гривень (заборгованість за кредитом) + 985,71 гривень (заборгованість за відсотками за ставкою 15% річних) + 4067,29 гривень (пеня, передбачена за несвоєчасне повернення кредиту за кожен випадок) + 3164,55 гривень (інфляційні витрати за кредитом). Відповідно до платіжного доручення № 0000317373 від 10 лютого 2016 року при пред`явленні позову до суду позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial