Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив зняти арешт з нерухомого майна - будинку [ADDRESS], накладений ухвалами народного суду Харківського району Харківської області від 29 липня 1991 року та 24 вересня 1992 року. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 23 червня 2012 року він набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. за реєстровим №1241 та на земельну ділянку площею 0,1500 га кадастровий номер [NUMBER], розташовану за зазначеною адресою на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О. за реєстровим №1237. Право власності на нерухоме майно зареєстроване в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації». Враховуючи, що право власності у набувача виникає з моменту державної реєстрації, позивач вважає, що правомірно набув право власності на будинок [ADDRESS], однак його право власності порушується тим, що на його майно накладений арешт на підставі вищевказаних ухвал. Позивач у судове не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з договору купівлі-продажу житлового будинку від 23 червня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О., зареєстрованого в реєстрі №1241, [PERSON] належить житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Право власності на зазначений будинок в цілому зареєстроване за [PERSON] в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 11 липня 2012 року (Витяг про державну реєстрацію №34788409 від 11 липня 2012 року). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦПК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Важливість визначення моменту переходу права власності на нерухомі речі, пояснюється тим, що саме з цим моментом пов'язаний перехід до набувача відповідного об'єкта правомочностей, що складають зміст суб'єктивного права власності, - права володіння, права користування та права розпорядження. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані в ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Ця норма міжнародної конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускає позбавлення тією чи іншою особою свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права; визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Судом встановлено, що ухвалою Харківського районного народного суду від 29 липня 1991 року та ухвалою Харківського районного суду від 24 вересня 1992 року на житловий будинок №85 по вул. Ульянівській в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області накладений арешт. У ході судового розгляду справи встановлено, що ухвала Харківського районного народного суду від 29 липня 1991 року та ухвала Харківського районного суду від 24 вересня 1992 року не скасовані, накладений вищевказаними ухвалами суду арешт на спірний будинок на сьогоднішній день не знятий, що підтверджується Відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Цивільні справи, в межах розгляду який були постановлені зазначені ухвали, розглянуті з постановленням рішень за результатами розгляду зазначених справ від 05 травня 1992 року та від 15 червня 1993 року, рішення набрали законної сили. Накладення арешту на майно, яке на теперішній час належить [PERSON] на відповідній правовій підставі, обмежує здійснення останнім права володіння, користування та розпорядження належним майном. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За приписами ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, а на підставі ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право заперечується або не визнається іншою особою. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права власності. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту і в цьому випадку підтвердження в суді права власності, що складає предмет спору, здійснюється, зокрема, шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності. Необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання служить підтвердження позивачем своїх прав на майно. Це може випливати із представлених ним доказів, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. При цьому, якщо майно знаходиться у володінні позивача, його право на майно захищається презумпцією правомірності фактичного володіння. Судом встановлено, що [PERSON] правомірно набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] з моменту державної реєстрації права власності 11 липня 2012 року, саме з цього часу він фактично володіє зазначеним майном. При таких обставинах, з метою недопущення порушення права власності позивача на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], на який ухвалами Харківського районного суду від 29 липня 1991 року та від 24 вересня 1992 року накладений арешт, суд вважає можливим захистити його право влансості шляхом зняття арешту з належного йому майна. На підставі викладеного,

Outcome: approved