Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтував тим, що з 22.08.1999 року, на підставі рішення правління товариства садоводів «Зелений мис» №55, він є належним користувачем земельної ділянки № [NUMBER] у зазначеному товаристві, площею 131 кв. м., а з 31.10.2018 року - власником садового будинку, розташованого на вказаній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] . В серпні 2020 року йому стало відомо, що власником земельної ділянки, в склад якої входить земельна ділянка якою користується і він, з 21.11.2007 року є відповідач [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку. Зазначений державний акт, в свою чергу, був виданий останній на підставі заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.04.2007року, яке згодом було скасовано рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.12.2010 року, а рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.10.2011 було визнано недійсним і державний акт про право власності на земельну ділянку. Разом з тим, до теперішнього часу за [PERSON] зберігається державна реєстрація права власності на спірну земельну ділянку, що порушує право позивача на добросовісне користування землею. Просить суд визнати незаконним право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку,визнати незаконною державну реєстрацію вказаної земельної ділянки та зобов`язати Головне управління Держгеокадастру в Одеській області скасувати державну реєстрацію земельної ділянки. Третя особа ГУ Держгеокадастру надала відзив у якому зазначила, що у разі задоволення позовних вимог, рішення суду буде виконанано. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідачі та третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, місце і час судового розгляду були повідомлені належним чином. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до наступного. 22.08.1999 року [PERSON] прийнято в члени товариства садоводів «Зелений Мис» та виділено йому в користування земельну ділянку № [NUMBER] , площею 131 кв. м., що підтверджується рішенням правління зазначеного товариства № 55 від 22.08.1999 року. 31.10.2018 року за [PERSON] зареєстровано право власності на садовий будинок, який знаходиться на вказаній земельній ділянці, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Разом з тим, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.04.2007 року у справі №2-3922/2007 за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 257,83 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язано Одеську регіональну філію державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам» зареєструвати право власності та видати державний акт на ім`я [PERSON] на зазначену земельну ділянку для ведення індивідуального садівництва. На підставі вказаного судового рішення 21.11.2007 року за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0258 га, кадастровий номер 5110136900:49:011:0001, для ведення індивідуального садівництва, за адресою: [ADDRESS] та видано останній державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 674958, реєстраційний № 010750501926 від 21.11.2007 року, що підтверджується листом ГУ Держгеокадастру в Одеській області від 03.08.2020 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01.12.2010 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05.04.2007 року у справі №2-3922/2007 скасовано, у задоволенні позову [PERSON] до Одеської міської ради та Одеської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» про визнання права власності, зобов`язання зареєструвати та видати державний акт відмовлено. Згідно приписів ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на момент існування спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації та посвідчується Державним актом на право власності на земельну ділянку. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.10.2011 року у справі № 2-4447/11 державний акт серії ЯЕ №674958 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0258га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , виданий [PERSON], визнано недійсним. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що право власності на спірну земельну ділянку відповідачем [PERSON] було набуто незаконно. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно правової позиції, викладеній в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду Верховного Суду України від 24.01.2020 року у справі № 910/10987/18, державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15. Оскільки реєстрація права власності є похідною від набуття такого права, визнання незаконним набуття права власності автоматично нівелює і саму його реєстрацію. Відповідно до вимог частини 13 статті 79-1 ЗК України, земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема, скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації. За змістом статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно положень ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. На підставі викладеного суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved