Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя [PERSON] Дніпропетровської області. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 21.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитну угоду №1/266-МК та Договір про видачу транша №1/266-МК/1, відповідно до яких останній отримав кредитні кошти у розмірі 24000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 18% річних, строком до 21.07.2018 року. Разом з тим, в забезпечення виконання зобовязань, взятих на себе [PERSON], між ним, відповідачем [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений Договір іпотеки квартири від 21.07.2008 року, згідно якого, позивачу в іпотеку [PERSON] та [PERSON] передали належну їм на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №С-577 від 15.02.2000 року, квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя [PERSON] Дніпропетровської області. Однак [PERSON] своїх обовязків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконував, у результаті чого у нього утворилась заборгованість за названим Кредитним договором та позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки. Так, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10.12.2014 року, доповненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2016 року, які набрали законної сили, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1/266-МК було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме належну відповідачам квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя [PERSON] Дніпропетровської області, шляхом продажу предмету іпотеки, у звязку з чим у позивача виникли підстави для виселення всіх мешканців зазначеної квартири. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідачів на свою користь понесені ним судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача [PERSON] [PERSON], у судовому засіданні, кожен окремо, заперечували проти задоволення предявлених позовних вимог у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так, 21.07.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», організаційно-правова форма якого змінилась на «Публічне акціонерне товариство» та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитну угоду №1/266-МК та Договір про видачу транша №1/266-МК/1 (далі Кредитний договір), відповідно до яких останній отримав кредитні кошти у розмірі 24000,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 18% річних, строком до 21.07.2018 року, та зобовязався своєчасно та в повному обсязі повернути кредитні кошти та сплачувати відсотки (а.с.6-10, 24). Разом з тим, в забезпечення виконання зобовязань, взятих на себе [PERSON], між ним, відповідачем [PERSON] та позивачем був укладений Договір іпотеки квартири від 21.07.2008 року, згідно якого, позивачу в іпотеку [PERSON] та [PERSON] передали належну їм на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №С-577 від 15.02.2000 року, квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя [PERSON] Дніпропетровської області (а.с.11-12). У відповідності до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 526, 527, 530, 610 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Зобовязання вважається порушеним у випадку або повного його невиконання або неналежного виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Однак, як убачається з матеріалів справи, у порушення зазначених норм закону та умов укладеного Кредитного договору [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконував, у зв'язку з чим за Кредитним договором утворилась заборгованість, в результаті чого позивач вимушений був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10.12.2014 року, доповненого рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.10.2016 року, які набрали законної сили, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1/266-МК було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме належну відповідачам квартиру №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя [PERSON] Дніпропетровської області, шляхом продажу предмету іпотеки позивачем, з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у уповноважених державою фізичних осіб, які здійснюють нотаріальну діяльність, відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій (а.с.13-14, 86-93). Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР\~звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 23.04.2015 року позивач звернувся до відповідачів з письмовою вимогою про\~добровільне звільнення ними квартири №10, що розташована в будинку №2 по пр. 200-річчя [PERSON] Дніпропетровської області, яка останніми була залишена поза увагою (а.с.15-17). Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР\~встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч. 2\~ст. 39 Закону України «Про іпотеку»\~підлягають застосуванню як положення\~ст. 40 цього Закону, так і норма\~ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року № 6-875цс15. Так, згідно умов Кредитного договору, кредитні кошти були взяті на споживчі цілі, тобто не на купівлю спірної квартири, окрім того, як убачається зі змісту Договору іпотеки квартири від 21.07.2008 року, зазначена квартира належить відповідачам на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №С-577, виданого 15.02.2000 року Органом приватизації Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів, згідно з розпорядженням від 09.02.2000 року №С-113, тобто набута відповідачами у власність до укладення Кредитного договору, а відтак придбана не за рахунок кредиту. Отже, у звязку з тим, що квартира передана позивачу в іпотеку була набута у власність відповідачами не за рахунок кредитних коштів, то виселення відповідачів, без надання іншого житлового приміщення не передбачено законодавством. Відтак, оскільки в рішенні суду про виселення має бути зазначено постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, а позивачем не зазначено у яке саме житлове приміщення слід виселити відповідачів, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні предявлених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed