Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з відповідачкою він перебував у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням суду від 17 липня 2013 року. Від спільного подружнього життя сторони мають дитину, [PERSON] , [INFO] , яка після розірвання шлюбу між сторонами залишилась жити разом з матір`ю. На теперішній час сторони дійшли згоди щодо місця проживання доньки. Так на момент подання позову відповідачка не перешкоджає та згодна, щоб спільна дитина, [PERSON] , мешкала у позивача, де вона фактично проживає з лютого 2021 року. Оскільки дитині лише 10 червня 2021 року виповниться десять років, то вона не може особисто приймати участь у вирішенні спору між батьками щодо свого місця проживання шляхом надання особистої прихильності одному з батьків. Додавав, що між тим спільна донька не проти мешкати із позивачем, а [PERSON] від подальшого стягнення аліментів на свою користь з [PERSON] відмовляється, оскільки дитина перебуває на утриманні саме позивача, погоджуючись зі свого боку сплачувати аліментів позивачу на утриманні доньки. Зазначав, що рішення суду про встановлення місця проживання дитини із батьком, [PERSON] , необхідно для подальшого представництва інтересів дитини позивачем. На підставі викладеного просив суд визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом із [PERSON] , а також просив стягнути з [PERSON] на свою користь аліменти на утримання малолітньої [PERSON] у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повноліття. У судовому засіданні [PERSON] , повністю підтримуючи заявлені ним позовні вимоги, просив суд визначити місце проживання доньки, [PERSON] , разом із ним, стягнувши на його користь аліменти з [PERSON] в розмірі 1/4 частки від заробітку до повноліття дитини. Відповідачка, [PERSON] , у судовому засіданні, визнаючи заявлені до неї вимоги у повному обсязі, вказувала, що не заперечує проти визначення місця проживання доньки разом із батьком, де вона наразі мешкає. Також вона погоджувалась на стягнення з неї аліментів на утримання малолітньої доньки до досягнення дитиною повноліття. Від представника 3-ї особи, Мамаєвої С. В., яка діє на підставі довіреності, до суду надійшла заява з проханням розгляд справи провести за відсутності представника Органу опіки та піклування виконкому Маріупольської міської ради. Згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 223 ЦПК, неявка у судове засідання представника третьої особи, який був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у даному випадку не перешкоджає розгляду справи по суті. Вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис № 52, з 19 лютого 2011 року по 30 липня 2013 року, що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 17 липня 2013 року про розірвання шлюбу між сторонами. Згідно із свідоцтвом про народження, виданим 17 червня 2011 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 487, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої зазначені сторони по справі. За інформацією від 18 березня 2021 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом із матір`ю, [PERSON] , по [ADDRESS] . Також суд встановив, що згідно із рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 3 червня 2013 року (справа № 265/2935/13-ц) вбачається, що з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 18 квітня 2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Суд зазначає, що за ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до загальних засад регулювання сімейних відносин, передбачених ст. 7 Сімейного кодексу України (далі за текстом - СК), зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. На підставі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст. 141 СК мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 9 «Конвенції про права дитини» держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із ст. 160 СК місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. На підставі ч. 1 ст. 161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У судовому засіданні було встановлено, що батьки малолітньої [PERSON] , [INFO] , дійшли згоди щодо визначення місця проживання їх спільної дитини разом із батьком, [PERSON] . При цьому в судовому засіданні не було виявлено фактів зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами позивача, або фактів того, що своїми діями він може якимось чином зашкодити розвитку дитини. Таким чином, зважаючи на викладене вмотивування, враховуючи вік дитини та згоду батьків щодо місця проживання дитини, суд виходить з доцільності визначення місця проживання малолітньої [PERSON] саме разом із її батьком, [PERSON] , тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню шляхом визначення місця проживання дитини разом з позивачем. Суд зауважує, що за змістом ст. 18 «Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини» суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 «Конвенції ООН про права дитини» кожна дитина має право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст. 180 СК батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. На підставі п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки у судовому засіданні сторонами на було надано відомостей про доходи відповідача, то суд зауважує, що відсутність доходу платника аліментів не звільняє його від обов`язку забезпечення належного утримання своєї дитини. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2019 року по справі № 755/14148/18 та від 7 листопада 2018 року по справі № 355/511/17. На підставі ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Натомість мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Виходячи з рівності прав обох батьків дитини, зважаючи на встановлені обставини справи та доведені [PERSON] підстави для стягнення з відповідачки аліментів на його користь, суд вважає за можливе заявлені позовні вимоги задовольнити шляхом стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки, [PERSON] , в розмірі 1/4 частки від усіх доходів відповідачки щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Суд при цьому зазначає, що оскільки рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 3 червня 2013 року були стягнуті аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки, [PERSON] , то стягнення вже за рішенням суду за позовом [PERSON] аліментів слід проводити, починаючи саме з моменту набуття чинності ново ухваленим рішенням.

Outcome: partial