Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з [PERSON] 69 800,48 грн. матеріальної шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою та судовий збір. Позовні вимоги мотивовано тим, що 11.11.2018 року о 00 год. 30 хв. за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Білогородка, вул. Володимирська відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мітсубіші» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та належного позивачу автомобіля «Ніссан» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальні збитки. Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.12.2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні ДТП. Згідно звіту про оцінку вартості майнової шкоди завданої власнику КТЗ № 0145 від 05.01.2019 року, вартість матеріального збитку складає 149 793,23 грн. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно полісу № АМ/7558780. Позивач також вказує, що 23.01.2019 року ним після звернення до страхової компанії отримано страхове відшкодування у розмірі 79 992,75 грн., проте вказаних коштів на відновлення пошкодженого транспортного засобу не вистачає. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17.04.2019 року було відкрите провадження у даній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Як убачається з матеріалів справи, ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами були отримані відповідачем 26.04.2019 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення неявне в матеріалах справи. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] 11.11.2018 року о 00 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки «Мітсубіші» д.н.з. [NUMBER] по вул. Володимирській в с. Білогородка Києво-Святошинського району Київської області, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, що б мати змогу постійно контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним, внаслідок чого не справився з керуванням та здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем «Ніссан», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.12.2018 року [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Станом на момент скоєння ДТП, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відповідно до полісу № АМ/7558780 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Згідно положень п. п. 4, 5 страхового полісу, страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 100 000 грн., франшиза встановлена у розмірі 1 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на Звіт № 0145 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ від 05.01.2019 року, яким визначено вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу «Ніссан» д.н.з. [NUMBER] у розмірі 149 793 грн. 23 коп. Також позивачем надано рахунок № ІСзС-0020925 від 27.11.2018 року, складений ТОВ «ВіДі-Санрайз», за яким для відновлення транспортного засобу «Ніссан», н.з. [NUMBER] , зазначена сума 163198 грн. 79 коп. Відповідно до положень ч.2 ст. 1192 ЦК України, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ч.1 ст.1188 ЦК України, шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особи з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказує, що 23.01.2019 року ним було отримано страхове відшкодування у розмірі 79 992,75 грн., проте зазначеного відшкодування для відновлення транспортного засобу не достатньо, у зв`язку з чим просить стягнути різницю між визначеним оцінювачем 05.01.2019 р. за звітом розміром завданої шкоди 149 793,23 грн. та сумою виплаченого ПАТ «НАСК «Оранта» страхового відшкодування. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі ст. 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Однак, якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі ст. 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Згідно положень ст. 25 Закону України «Про страхування», що кореспондуються з положеннями ч.1 ст. 990 ЦК України, здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979ЦК України). За нормою ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до положень ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування. Рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку. Як вбачається із матеріалів справи, позивач не оскаржував розмір страхового відшкодування, яке було виплачено страховиком відповідача, хоча розмір отриманого відшкодування менший, ніж визначений полісом ліміт страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілому. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Згідно положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. З урахуванням наявності укладеного договору страхування, відповідно положень чинного законодавства, із винної в дорожньо-транспортній пригоді особи підлягає стягненню розмір втрати товарної вартості автомобіля, який страховиком не виплачується, та різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, яка зменшена на коефіцієнт фізичного зносу транспортного засобу. Разом з тим, як зазначає позивач, ПАТ «НАСК «Оранта» виплатило страхове відшкодування в розмірі 79 992,75 грн., тобто в меншому за ліміт страхового відшкодування, визначеного у полісі. При цьому, позивач не звертався до страховика відповідача з питання виплати різниці у відшкодуванні матеріальної шкоди та не отримував відмову щодо такої виплати, а відразу пред`явив вимогу до відповідача. ПАТ «НАСК «Оранта» у якості відповідача по справі не зазначено. У зв`язку з цим суд не може прийняти до уваги, як належний доказ звіт про оцінку вартості майнової шкоди, на якому ґрунтується ціна позову, так як позивачем не доведено неправомірності складання розрахунків страховиком, за якими визначено інший розмір завданої майнової шкоди, тому з урахуванням наведених обставин неможливо встановити реальний обсяг відповідальності відповідача за завданими позивачу збитками. Натомість, з урахуванням умов договору страхування, з відповідача на користь позивача слід стягнути передбачену полісом № АМ/7558780 франшизу у розмірі 1 000,00 грн., виходячи із положень п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість та передчасність заявлених позивачем вимог виключно до відповідача [PERSON] та про необхідність часткового задоволення позову. В порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 10 грн. 99 коп. (1,43 % від задоволеної ціни позову).

Outcome: partial