Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який згодом уточнив. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 1994 року працював у Приазовській геологорозвідувальній експедиції. Наказом №87/1 від 30.09.2015 р. позивача звільнено за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України. Посилаючись на те, що відповідач на день звільнення не виплатив йому заборгованість по заробітній платі, просив стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату у сумі 26247,99 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 03.09.2015 р. по день ухвалення рішення по справі. Ухвалою Волноваського районного суду Донецької області від 24.12.2019 року відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні. На виконання ухвали суду про витребування доказів у справі від відповідача 29.05.2020 р. надійшла довідка із розрахунком середнього заробітку за період з липня 2014 року по грудень 2014 року включно, з січня по 03 вересня 2015 року, розмір заробітної плати за серпень, вересень 2019 р. Позивач у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, у якій просить розгляд справи проводити за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ч.1 ст.3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. За вимогами ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Право працівника на належну заробітну плату кореспондується із обов`язком роботодавця нарахувати йому виплати, гарантовані державою, й виплатити їх, тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-інваліда з дитинства підгрупи А І групи. З аналізу вказаної правової норми вбачається, що остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум. Однак, в день звільнення позивача 03.09.2015 року, відповідач не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України. У силу вимог ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Отже, у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1994 року працював в Приазовській геологорозвідувальній експедиції та наказом №17г-к від 01.07.1997 року звільнений з роботи за переведенням до Приазовської ГРЕ прямого підпорядкування КП «Південукргеологія» на підставі п.5 ст.36 КЗпП України, що підтверджено копією трудової книжки позивача. Наказом №87/1 від 03.09.2015 р. звільнений за власним бажанням. Згідно довідки КП «Південукргеологія» №01/12-313 від 25.05.2020 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] станом на 01.09.2015 року складає 26247,99 грн., що підтверджується матеріалами справи. Згідно практики, викладеної п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Середній заробіток за період затримки розрахунку розраховується відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а саме нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Так, нарахована заробітна плата за останні два місяці, що передують звільненню [PERSON] станом на 01.10.2019 року складає26247,99 грн. Робочих днів у серпні 2015 р. - 10, у вересні - 1, тобто середньоденна заробітна плата позивача, обрахована відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року (1997,50+181,59)/(10+1) = 198,10 грн. Робочих днів з 03.09.2019 р. по 11.08.2020р. (день ухвалення рішення по справі) - 1234 дні. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 1234 робочих днів з 04.09.2015 по 11.08.2020 року складає 244455,40 грн., із розрахунку 198,10*1234=244455,40. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача нараховану та невиплачену заробітну платуу розмірі 26247,99 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 244455,40 грн. з послідуючим утриманням всіх обов`язкових податків та платежів. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved