Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період з вересня 2017 року по лютий 2018 року. В обґрунтування позовних вимог вказує, що він у період з 01.09.2016 року по 09.02.2018 року перебував в трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаді електромонтера з випробувань та вимірювань та отримував заробітну плату в розмірі згідно із штатним розкладом. 09.02.2018 р. звільнився з роботи за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України у звязку із порушенням умов його трудового договору та законодавства про працю щодо строків виплати заробітної плати. В день звільнення відповідач нарахував йому заробітну плату за період з 01.09.2017 року по 09.02.2018 року в сумі 34585, 62 грн., але не виплатив. Не виплативши заробітну плату при звільненні та грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки відповідач порушив його права, передбачені ч. 1 ст. 116 КЗпП України. Так, зазначає, що він є єдиним годувальником у сім'ї, оскільки його дружина перебуває у декретній відпустці по догляду за їхньою дитиною, якій виповнилось 1 рік 3 місяці. Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Відповідно до ст. 274 ч. 1 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 13 березня 2018 року було відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Пояснив, що він працював на посаді електромонтера в ПАТ «Запоріжжяобленерго» з вересня 2016 року по 09 лютого 2018 року. За вказаний період він жодного разу не отримував заробітну плату в повному обсязі, через що і вирішив звільнитись з займаної посади за власним бажанням. Однак, на день звільнення йому не була виплачена заробітна плата в повному обсязі, було виплачено за жовтень 4020 грн. та за листопад 4465 грн. Він є єдиним годувальником в сім'ї, оскільки його дружина перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у повному обсязі, надав суду відзив на позовну заяву, пояснив, що внаслідок встановлення НКРЕКП в липні 2017 та січні 2018 року для ПАТ «Запоріжжяобленерго» при визначені алгоритму перерахування коштів нульового алгоритму або сум додаткових щодобових утримань коштів з поточних рахунків ПРТ, які унеможливили фактичне надходження коштів із поточного рахунку із спеціальним режимом використання на поточні рахунки ПАТ «Запоріжжяобленерго», всі кошти, які надходили та надходять на рахунок із спеціальним режимом використання їхнього товариства перераховуються установою уповноваженого банку на рахунок ДП «Енергоринок», а НКРЕКП свідомо не виконує обовязок по забезпеченню додержання прав і законних інтересів ПАТ «Запоріжжяобленерго», повязаних із виплатою/отриманням заробітної плати та перешкоджає виконанню обовязку щодо гарантування надійного соціального захисту працівників товариства. Зараз на підприємстві існує заборгованість по заробітній платі перед працівниками в розмірі 20 мільйонів гривень. Крім того, зазначив, що заборгованість із заробітної плати перед позивачем за вересень та жовтень 2017 року відсутній, за листопад 2018 року сплачено 600 грн., за грудень 2017 року заборгованість складає 3531,45 грн., за січень 2018 року складає 6284,79 грн., за лютий 2018 року складає 14738,58 грн. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України,\~\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 01.09.2016 року був прийнятий на роботу ПАТ «Запоріжжяобленерго» (наказ № 2670-к від 31.08.2017 року), на посаду електромонтера з випробувань та вимірювань 3 групи кваліфікації до Мелітопольського міського району. 09.02.2018 позивача було звільнено за власним бажанням відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП України. /а.с.4/. Відповідно до наданого Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 23 від 09.02.2018 року, [PERSON] нараховано суму до виплати в розмірі 34\~585,62 грн. /а.с. 6/. Згідно наданої відповідачем відомості про сплату заробітної плати за період вересень 2017 року - лютий 2018 року електромонтеру [PERSON], нараховану суму за вересень 2017 року в розмірі 7246,09 грн. виплачено у повному обсязі 26.02.2018 (тобто після звільнення); нараховану суму за жовтень 2017 року в розмірі 4743,00 грн. виплачено у повному обсязі 26.01.2018; нараховану суму за листопад 2017 року в розмірі 2281,97 грн. виплачено частково в сумі 600,00 грн. 21.12.2017; нараховані суми за грудень 2017 року в сумі 3531,45 грн., за січень 2018 року в сумі 6284,79 грн., за лютий 2018 року в сумі 14738, 58 грн. не виплачені. Тобто, після звільнення позивачеві з нарахованої до виплати суми в розмірі 34\~585,62 грн. було виплачено лише 7246,09 грн. Таким чином, з наданих до суду документів убачається, що на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем щодо не виплаченої заробітної плати складає 27\~339,53 грн (34\~585,62 грн.- 7246,09 грн.). Жодних доказів на спростування вказаної суми представником відповідача в судовому засіданні не надано. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи представника відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобовязань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Крім того, посилання представника відповідача, що ними виплачено усі нараховані та належні до виплати грошові суми спростовуються наданою ними ж відомістю про сплату заробітної плати за період вересень 2017 року - лютий 2018 року та виданим позивачу повідомленням про нараховану суму, належну працівнику при звільненні № 23 від 09.02.2018 року. Таким чином, суд вважає позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі п.1.ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved