Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що відповідно до наказу № 25-ос від 18.03.2015 року, його було прийнято на посаду бухгалтера-ревізора сектору з контрольно-ревізійної роботи УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ». З 05.05.2015 року [PERSON] переведено на посаду інженера 2 категорії проектно-кошторисного бюро підрозділів при апараті. Відповідно до наказу від 05.10.2015 року його звільнено у зв'язку з прогулом без поважних причин. Звільнення з такого приводу позивач вважає незаконним, безпідставним та здійсненим з політичних міркувань. Причиною упередженого ставлення до нього адміністрації є позиція заявника щодо недопущення зловживань та корупційних дій з боку окремих керівників ПАТ та УМГ. Зазначає, що причини звільнення, наведені в наказі № 81-ос від 05.10.2015 року, не відповідають дійсним обставинам справи. У позові вказано, що 17.08., 08.09., 10.09. та 14.09.2015 року позивач був відсутнім на роботі з поважних причин, перебуваючи на прийомі у лікаря. Також 17.08., 08.09., 10.09. та 14.09.2015 року для проведення процесуальних дій, в рамках кримінального провадження № 12015140080002249 від 13.08 .2015 року, [PERSON] було викликано до Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області, про що також відомо відповідачу. Позивач зазначив, що відповідно до чинного законодавства прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Вважає, що роботодавцем не враховано ступінь тяжкості вчиненого ним дисциплінарного проступку, жодної шкоди позивачем не заподіяно. За час роботи в УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» до дисциплінарної відповідальності не притягався, свої обов'язки виконував сумлінно. У поданні адміністрації УМГ щодо дачі згоди профкому на його звільнення ставилось питання про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України. На засіданні Профспілкового комітету, 23.09.2015 року, при голосуванні згаданого питання, чотири із п'яти присутніх членів профспілки утримались, один з них, проголосував проти звільнення позивача. [PERSON] зазначає, що незаконним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, так як відповідач позбавив його гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти своїй сім'ї на життя, що призвело до моральних страждань, він втратив душевний спокій, вимушений позичати кошти, щоб забезпечити сім'ю. Просить скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі, стягнути заробіток за час вимушеного прогулу та 10000грн.моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, дали пояснення аналогічні тим, які зазначені у позові, просять позов задоволити. Представник відповідача проти позову заперечив та пояснив, що позивач звільнений згідно п.4 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з систематичним порушенням правил трудового розпорядку, відсутністю на робочому місці без поважних причин в тому числі протягом строку, що перевищує три години безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин, що кваліфікується законодавством як прогул. Звільнення проведено з дотриманням норм трудового законодавства. Просить в позові відмовити. Третя особа в судове засідання не з'явилась, не повідомила про причини неявки, хоч належно повідомлена про час та місце слухання справи. З матеріалів вбачаються права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає за можливе справу слухати у відсутності Третьої особи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст.58-59 ЦПК України. Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). Згідно із ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що [PERSON] працював в УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» з 18.03.2015р. З 05.05.2015 року був переведений на посаду інженера 2 категорії проектно-кошторисного бюро підрозділів при апараті УМГ «Львівтрансгаз». Згідно наказу № 81-ос від 05.10.2015р. [PERSON] звільнено з роботи відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з прогулом без поважних причин. В оскаржуваному наказі про звільнення позивача, відповідач підставою такого зазначає розшифрування записів у журналі відлучень щодо працівника проектно-кошторисного бюро [PERSON], який був відсутній на робочому місці із невиробничих причин зокрема: 12.08.2015, 13.08.2015, 17.08.2015, 25.08.2015, 08.09.2015, 10.09.2015, 14.09.2015 року. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, у робочі дні, а саме: 12.08.2015, 13.08.2015, 17.08.2015, 25.08.2015, 08.09.2015, 10.09.2015, 14.09.2015 року, працівник проектно-кошторисного бюро [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці. Це підтверджується і показами допитаних в судовому засіданні свідків - Слідчого СВ Франківського ВП ГУНП у Львівській області [PERSON] та лікаря-стоматолога Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON], які також не спростовуються самим позивачем. Так, допитана в судовому засіданні свідок слідча Франківського Відділу поліції Головного управління Національної поліції у Львівській області [PERSON], повідомила суду, про те, що в рамках кримінального провадження № 12015140080002249 від 13.08.2015 року нею неодноразово здійснено виклик [PERSON] для проведення процесуальних дій, а саме: 13.08.2015, 08.09.2015, 10.09.2015 та 14.09.2015 року. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка, лікар-стоматолог Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м.Львова [PERSON] пояснила, що позивача, як пацієнта, знає давно. Оскільки, щоденник відвідувань пацієнтів за 2015 рік, лікар-стоматолог не зберегла, тому не змогла повідомити про точну дату прийому [PERSON] Однак, надала свідчення про те, що позивач в серпні 2015 року неодноразово звертався до неї за стоматологічною медичною допомогою. Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу(в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (ст.234 КЗпП України). Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 р. з наступними змінами встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. За наведених обставин, звільнення позивача з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, наказ про його звільнення є незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, ЗУ «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 95 КЗпП України визначено, що мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату з 06.10.2015р. до 30.08.2016р., виходячи з його середньомісячного заробітку. Однак в матеріалах справи відсутня довідка про доходи [PERSON] Вимоги про стягнення заробітної плати з 06.10.2015р. до 30.08.2016р. підлягають частковому задоволенню. За цей період позивач фактично своїх посадових обов'язків як інженера 2 категорії проектно-кошторисного бюро підрозділів при апараті УМГ «ЛЬВІВТРАНСГАЗ» не виконував. Тому суд вважає, що в його користь з відповідача підлягає стягненню мінімальна заробітна плата за цей період, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 1218грн. на місяць з 06.10.2015 року до 31.12.2015 року, 1378грн. на місяць з 01.01.2016 року до 30.04.2016 року та 1450грн. з 01.5.2016 року до 30.08.2016 року. Сума заробітної плати за два місяці та 17 днів у 2015 році становить 1218грн. х 3 + 58грн. х 17 = 3422,00грн. В період з 01.01.2016 року до 30.04.2016 року - 1378грн. х 4=5512,00грн. Та з 01.05.2016 року до 31.08.2016 року - 1450грн. х 4 =5800,00грн. Та з 01.09.2016 року по 27.09.2016 року 19 робочих днів становить 69 грн. х 19 = 1311 грн. Всього - 16 045 гривні 00 копійок. Таким чином, позовні вимоги про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення стягнення середньої заробітної плати з 06.10.2015р. по 02.09.2016р. частковому задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 1378 грн.в дохід держави.

Outcome: approved