Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він 27.11.1998 р. вступив до членів гаражного кооперативу «Ранок», сплативши вступний внесок в розмірі 470 гривень за перший гараж, а також сплативши вступний внесок за другий гараж в розмірі 320 грн. Членство в даному кооперативі затверджене рішенням АНД райвиконкому від 25.04.2000 р. Відповідно до довідки зазначеного кооперативу, складеної 22.02.2004 р. та затвердженої АНД райвиконкомом 25 лютого 2004 року за №12/1, позивачу належать два гаражних бокси в кооперативі - [NUMBER] та [NUMBER]. Обслуговуючий кооператив «Гаражний кооператив Ранок» відповідно до нової редакції Статуту, зареєстрованого 15.01.2008 р., є правонаступником майнових і немайнових прав гаражного кооперативу «Ранок», до якого перейшли усі його права та обов'язки. Утім, тривалий час (з травня 2006 року), як зазначається позивачем при зверненні до суду, позивач не має можливості володіти та користуватися гаражним боксом [NUMBER] у зв'язку з тим, що правлінням ГК «Ранок» згідно пункту 1 протоколу засідання правління кооперативу від 15.04.2006 р., винесено рішення про вилучення з володіння та користування позивача гаража [NUMBER] громадянину [PERSON], який протиправно заволодів цим гаражем. Предмет позову становить вимога про визнання незаконним та скасування рішення правління гаражного кооперативу «Ранок», оформлене пунктом 1 протоколу засідання правління ГК «Ранок» від 15.04.2006 р., про визнання позивача добросовісним володільцем та користувачем гаражного боксу [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «гаражний кооператив Ранок» та про зобов'язання [PERSON] звільнити гаражний бокс [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «гаражний кооператив Ранок» та передати ключі від нього позивачу, про стягнення з обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив Ранок» 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, про розподіл судових витрат тощо. Підстава позову - Конституція України, Закон України «Про кооперацію», Постанова Пленуму ВСУ №5 від 28.06.1991 р., Статут гаражного кооперативу «Ранок», ст.ст. 15,16, 261 ЦК України. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідачі позов не визнали повністю та просили суд відмовити в його задоволенні. Відповідно до пояснень представника відповідача - 1 згідно п. 1.10 нової редакції Статуту ОК «Гаражний кооператив «Ранок» кооператив у своїй діяльності керується Законом України «Про об'єднання громадян», та згідно п. 2 статті 22 цього Закону втручання органів державної влади органів влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб у діяльність громадських об'єднань не допускається. Разом з тим, Конституційним Судом України в п. 4.3 мотивувальної частини рішення від 23.05.2001 р. розтлумачено, що внутрішня організація, взаємовідносини членів об'єднань громадян, їх підрозділів, статутна відповідальність членів цих об'єднань регулюються корпоративними нормами, встановленими самими об'єднаннями громадян, які базуються на законі; об'єднання самостійно визначають питання, які належать до їх внутрішньої діяльності або виключної компетенції і підлягають самостійному вирішенню. Таким чином КСУ України наголошено на тому, що внутрішні статутні питання діяльності громадських об'єднань судам не підвідомчі, а межі втручання держави в реалізацію права на свободу об'єднання визначаються п. 11 ч. 1 ст. 92 Конституції України. Виходячи з того, що статтею 28 Закону України «Про громадські об'єднання» визначено, що в судовому розгляду (у порядку, встановленому кодексом адміністративного судочинства) підлягають тільки справи про заборону діяльності громадських об'єднань у зв'язку з порушенням ними чинного законодавства, всі інші питання є внутрішньостатутними. Згідно п. 7 ч. 1 статті 11 Закону України «Про громадські об'єднання» порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності, керівних органів громадського об'єднання регулюється виключно його Статутом. Так, відповідно до п. 4.1 Статуту ОК «ГК «Ранок» органами управління кооперативу є загальні збори членів Кооперативу (збори уповноважених представників), правління кооперативу, ревізійна комісія. Оскільки позовна вимога про визнання незаконним та скасування рішення правління гаражного кооперативу «Ранок», оформлене пунктом №1 протоколу засідання правління ГК «Ранок» від 15.04.2006 р., стосується виключно законності рішення правління ОК «ГК «Ранок», Статутом передбачене право оскаржити це рішення до ревізійної комісії та вищого органу кооперативу - загальних зборів (зборів уповноважених представників), а судам такі скарги не є підвідомчими. При цьому, [PERSON] з числа членів ОК «ГК «Ранок» ніколи не включався, оскільки, згідно п. 4.2.2 нової редакції Статуту кооперативу, виключення з числа членів кооперативу є виключно компетенцією загальних зборів (зборів уповноважених представників), та суд не вправі цю обставину встановлювати, оскільки, згідно п. 3 статті 5 Закону України «Про громадські об'єднання» вимога про зазначення відомостей щодо членства (участі) особи у громадському об'єднанні, якщо така вимога не пов'язана з реалізацією особою своїх прав як особи, яка має право представляти громадське об'єднання, або члена (учасника) громадського об'єднання, не допускається. Разом з тим, Постановою Пленуму ВСУ від 25.05.98 р. визначено перелік позовних вимог, що підлягають судовому розгляду, та такої вимоги, як визнання незаконним і скасування рішення правління гаражно - будівельного кооперативу, у цьому переліку немає. Разом з тим, представник відповідача - 1 просив врахувати, що позивач не є власником гаража, через що й не має права вимагати усунення будь-яких його порушено, а також те, що судом апеляційної інстанції у рішенні від 01.11.2012 р. встановлено, що спірний гаражний бокс [NUMBER] будувався не за рахунок пайових внесків до ОК ГК «Ранок», тому гаражний кооператив не може бути відповідачем за такою позовною вимогою. Також судом апеляційної інстанції встановлено, що цей гаражний бокс [NUMBER] ані [PERSON], ані [PERSON] у володіння та користування ніколи не надавався, і в установленому законом порядку він в експлуатацію не вводився і не узаконювався. Тому судом апеляційної інстанції зроблено висновок про те, що наявний між сторонами спір щодо захисту прав на самочинно побудовані гаражі не підлягає судовому захисту. Згідно запереченням представника відповідача - 2 позивач обрав спосіб захисту права, який не передбачений ЦК України (ст.ст. 11, 15, 16); захист же цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений ст. 16 ЦК України, відповідно до вимог частини 2 якої такого способу захисту цивільних прав та інтересів як визнання незаконним та скасування рішення правління гаражного кооперативу не передбачено. Разом з тим, обслуговуючий гаражний кооператив «Ранок» є громадським об»єднанням, в своїй діяльності керується Законом України «Про об'єднання громадян» та своїм Статутом. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 28.06.1991 р. (зі змінами) «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов'язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» визначено повний перелік підвідомчих судам спорів, які випливають з діяльності гаражно-будівельних кооперативів. Проте, в цьому переліку таких спосіб захисту своїх прав, як визнання незаконним та скасування рішення правління ГК, також не передбачено. Рішення правління ГК «Ранок», яке позивач просить визнати незаконним та скасувати, за своїх змістом не є рішенням суб'єкта владних повноважень, не має сили нормативно-правового акта, не є правовим актом індивідуальної дії, не породжує для будь- яких фізичних осіб настання будь-яких юридичних наслідків, не випливає на їхні права та обов'язки, не зобов'язує членів гаражного кооперативу вчиняти будь-які дії. Що стосується вимоги позову про визнання позивача добросовісним володільцем та користувачем гаражного боксу [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив «Ранок» та про зобов'язання [PERSON] звільнити гаражний бокс [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооперативні «Ранок» та передати ключі від нього [PERSON], то в листопаді 2009 р. [PERSON] звертався до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та ОК ГК «Ранок» про усунення перешкод в користуванні гаражним боксом [NUMBER], зазначивши підставою позову ст.ст.387, 388 ЦК України. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 листопада 2012 року позов [PERSON] було задоволено частково, усунуто перешкоди в користуванні та володінні боксом [NUMBER] в ОК ГК «Ранок», розташованому по вул. Береговій, 164-А в м. Дніпропетровську, зобов'язано [PERSON] демонтувати замки на воротах гаражного боксу [NUMBER] та надати вільний доступ [PERSON] до нього. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.11.2012 р. було скасовано. В цьому рішенні судова колегія апеляційного суду встановила наступні факти: спірні гаражі не с власністю ОК ГК «Ранок», оскільки будівництво гаражів здійснювалося самими сторонами, а не кооперативом, у зв'язку з чим останній є неналежним відповідачем по справі; здійснивши будівництво гаражів, сторони у встановленому законом порядку не ввели їх в експлуатацію та не узаконили, тому наявний між сторонами спір щодо захисту прав на самочинно побудовані гаражі не підлягає судовому захисту; позивач не надав суду доказів на підтвердження будівництва ним спірних гаражів (витрат на придбання будівельних матеріалів, на будівельні роботи, інших витрат). Разом з тим, в липні 2013 р. позивач [PERSON] знову звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], третя особа ОК ГК «Ранок» про витребування майна, зазначивши підставою позову ст. 400 ЦК України; рішенням суду від 04 квітня 2014 р. в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено в повному обсязі. Судом при ухваленні рішенні були встановлені наступні факти: відповідно до рішення виконавчого комітету Амур Нижньодніпровської районної ради від 25 квітня 2000 року № 127/2 було затверджено рішення правління Гаражного кооперативу «Ранок» про прийом до членів кооперативу [PERSON] та [PERSON] Даним рішенням не зазначено та не визначено які гаражі передаються у користування сторонам - ані [PERSON], ані [PERSON]; доказів того, кому належить гараж [NUMBER], кому він надавався в користування, хто є законним власником або користувачем, суду сторонами не доведено та доказів не надано. Суд не може взяти до уваги довідку ГК «Ранок» від 25 лютого 2004 року № 12/1 щодо належності гаражів [NUMBER] та [NUMBER] [PERSON], оскільки довідка не є документом, передбаченим законодавством на підтвердження права власності або права користування, а гаражний кооператив не є органом, уповноваженим встановлювати право власності». На переконання представника відповідача - 2 [PERSON] заявив наступний позов з тим же самим предмет спору (гаражний бокс [NUMBER]) до тих же самих сторін та з тією ж самою позовною вимог (витребування майна з чужого володіння), яку він завуалював під формулюванням «зобов'язати [PERSON] звільнити гаражний бокс [NUMBER] та передати ключі від нього [PERSON] та в цьому позові [PERSON] вже не вказує жодної з передбаченої цивільним законодавством підстави (норми матеріального права), на підставі якої нього виникало би право на пред'явлення такої позовної вимоги, та зміст поданої цього разу позовної заяви та викладені в ній обстави є тотожними зі змістом позовів [PERSON], які вже були розглянуті судом. Разом з тим, представник відповідача - 2 заявив про застосування строку позовної давності до вимог позову, оскільки розблокування гаражного боксу [NUMBER] [PERSON] в присутності представників гаражного кооперативу відбулось в травні 2006 року, а з даним позовом [PERSON] звернувся до суду в лютому 2014 р. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська від 25.04.2000 р. №127/2 «Про затвердження прийнятих членів до гаражного кооперативу «Ранок» (а.с. 17) за результатами розгляду зав громадян про прийом їх до членів гаражного кооперативу «Ранок» було затверджено рішення правління гаражного кооперативу «Ранок» про прийом [PERSON] до членів кооперативу. Згідно пункту 1 протоколу засідання правління кооперативу від 15.04.2006 р. винесено рішення про вилучення з володіння та користування [PERSON] гаража [NUMBER] громадянину [PERSON] Суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо незаконності даного рішення, оскільки дане рішення було прийнято з порушення ст. 19 Конституції України та ст. 15 Закону України «Про кооперацію» (в редакції, яка була чинна на час його прийняття): вищим органом управління кооперативу є загальні збори членів кооперативу, до компетенції яких віднесено прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном, тоді як правління кооперативу є виконавчим органом кооперативу, повноваження якого визначені статтею 16 Закону України «Про кооперацію». Разом з тим, протокол засідання правління кооперативу не є рішенням з питання діяльності кооперативу, яке може бути оскаржено за умови порушення закону при його прийнятті та бути об'єктом судового захисту. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). При їх здійсненні особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Відтак, суд погоджується із слушністю доводів представника відповідача - 2 щодо того, що обраний позивачем спосіб захисту, зокрема, що стосується вимоги позову про визнання незаконним та скасування рішення правління гаражного кооперативу «Ранок», оформлене пунктом 1 протоколу засідання правління ГК «Ранок» від 15.04.2006 р., не передбачений ЦК України (ст.ст. 11, 15, 16), тому підстав для її задоволення не має. Що стосується вимоги позову про визнання позивача володільцем та користувачем гаражного боксу [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «Гаражний кооператив Ранок» та про зобов'язання [PERSON] звільнити гаражний бокс [NUMBER] в обслуговуючому кооперативі «гаражний кооператив Ранок» та передати ключі від нього позивачу, то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з того, що за ч. 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.12.2012 р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та Обслуговуючого кооперативу «Гаражний кооператив «Ранок» про усунення перешкод у користуванні майном та про стягнення моральної шкоди, суд встановив, що спірні гаражі не с власністю ОК ГК «Ранок», оскільки будівництво гаражів здійснювалося самими сторонами, а не кооперативом, у зв'язку з чим останній є неналежним відповідачем по справі; здійснивши будівництво гаражів, сторони у встановленому законом порядку не ввели їх в експлуатацію та не узаконили, тому наявний між сторонами спір щодо захисту прав на самочинно побудовані гаражі не підлягає судовому захисту; позивач не надав суду доказів на підтвердження будівництва ним спірних гаражів (витрат на придбання будівельних матеріалів, на будівельні роботи, інших витрат). Разом з тим, виходячи з приписів ЦК України, добросовісним може бути лише набувач, та закон не передбачає такого способу захисту права, як визнання добросовісним володільцем та користувачем майна. Відносно вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, для суду вбачаються правові підстави для ухвалення рішення про відмову в її задоволенні, адже згідно ЦК особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Оскільки за судового розгляду було встановлено, що між сторонами виник спір з приводу користування самочинно збудованим майном (гаражем), та чинне законодавство не передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди за даної умови, дана вимога позову також не підлягає задоволенню. Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed