Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтував наступним чином. 03.09.1995 року вони із відповідачем уклали шлюб. 07 липня 2004 року, за час спільного проживання, вони, за кошти сімейного бюджету, відповідно до укладеного договору купівлі - продажу нерухомого майна, придбали у власність квартиру [ADDRESS], стороною договору було зазначено відповідача - [PERSON], а тому відповідно і в правовстановлюючих документах власником об'єкта нерухомості є саме відповідач. 13 липня 2012 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області їх шлюб із [PERSON] було припинено шляхом його розірвання, а тому він, [PERSON], залишив квартиру, яка є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки проживання разом вже було неможливе. Зважаючи на те, що відповідач не бажає в добровільному порядку самостійно за взаємною згодою здійснити поділ майна, здобутого у спільну сумісну власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому він просив суд виділити в натурі та визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. 25.04.2014 року позивач уточнив свої позовні вимоги надавши суду заяву відповідного змісту, в якій просив суд визнати за ним право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак надав суду заяву, в якій змінені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутності. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги відповідно до уточненої заяви визнала, не заперечувала щодо їх задоволення, просила суд розгляд справи проводити без її участі. Ураховуючи те, що сторони скористались своїми правами, що передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши обставини справи, оцінивши усі зібрані у справі докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 13 липня 2012 року рішенням Липовецького районного суду Вінницької області шлюб, який був укладений між сторонами спору 03.09.1995 року було розірвано. Вказане судове рішення набуло законної сили 24 липня 2012 року, відтак саме з цього моменту припинено шлюб сторін в розумінні правил ч. 2 ст. 114 СК. Як убачається із Договору купівлі - продажу укладеного 07.07.2004 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони, остання придбала квартиру за [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі - продажу був посвідчений приватним нотаріусом Липовецького районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за №2185. Факт належності вказаного об'єкта нерухомості саме [PERSON] підтверджується також Технічним паспортом виданим 07.06.2012 року КП «ВООБТІ» відповідно до якого власником цілої квартири зазначено [PERSON] Вказані обставини були визнані сторонами спору, а відтак в силу правил ст.61 ЦПК України суд звільняється від їх доказування. Отже правовідносини, які виникли між сторонами спору є сімейними, а тому регулюються відповідними правилами СК України. У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежного від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, введення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Свою позицію з вирішення питання щодо поділу майна подружжя висловлено також у п.23, п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За наведених обставин в розрізі норм чинного законодавства, слід констатувати, що об'єкт нерухомості придбано подружжям [PERSON] в період спільного проживання, за кошти сімейного бюджету, а відтак воно є спільною сумісною власністю подружжя. В силу ст.ст.69, 70 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України визначено способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме: майно, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Наведене узгоджується з вимогами ст.ст. 368 -370 , 372 ЦК України. На виконання вимог ст.145 ЦПК України, ухвалою суду за клопотанням позивача було призначено судово - будівельно технічну експертизу на вирішення якої було поставлено ряд питань, у тому числі і про визначення варіантів розподілу квартири [ADDRESS], у тому числі шляхом визначення ідеальних часток по 1/2 кожному та вартості предмета спору. Згідно висновку експерта Вінницького відділення Київського науково - дослідного інституту судових експертиз №1316/1317/13-21 складеного 28.02.2014 року було встановлено, що визначити можливі варіанти розподілу [ADDRESS] в натурі між [PERSON] та [PERSON] відповідно до ідеальних часток по 1/2 кожному з урахуванням рівності часток співвласників не вбачається за можливе. Ринкова вартість квартири станом на час проведення дослідження склала 303 518 гривень. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вказав судам на те, що у разі коли жоден із подружжя не вчинили дій щодо внесення грошової компенсації на депозитний рахунок суду для компенсації частки іншого з подружжя, яка є більшою, суд визначає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги ґрунтуються на нормах чинного законодавства, а відтак підлягають до задоволення та за позивачем слід визнати в судовому порядку право власності на ? ідеальну частку спільно нажитого майна подружжя без його реального поділу, оскільки домовленості між ними щодо поділу спільного сумісного майна не досягнуто, шлюбний договір не укладався, а відтак нажите ними нерухоме майно слід залишити у їх спільній частковій власності. Крім цього відповідач позов визнала. На підставі ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог - не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси третіх осіб, суд приймає визнання відповідачем позову та виносить рішення про задоволення позову. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується нормами ст.88 ЦПК України, а тому присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved