Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, покликаючись на те, що з 23 липня 2009 року вони перебувають у шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у сторін народився син [PERSON] [INFO]. Внаслідок розбіжностей з поглядами на життя, у сторін розпочались непорозуміння, які надалі лише погіршувались, та в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Шлюбні відносини припинені, сторони спільного господарства не ведуть. Збереження шлюбу з відповідачем неможливе. Просить шлюб розірвати. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Позивач додатково зазначив, що він та відповідач не проживають разом, не ведуть спільного господарства понад 3 роки, шлюбні відносини припинені, збереження шлюбу категорично не можливе. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, додатково пояснила, що не бажає розлчуатись в інтересах дитини. Заслухавши думку позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що сторони знаходяться у зареєстрованому Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області шлюбі з 23 липня 2009 року, актовий запис № 1410. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. У відповідності до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Згідно з ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст.ст. 104-105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України. Ст. 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений один із подружжя. Суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом беззаперечно встановлено, що сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, оскільки понад 3 роки сторони проживають окремо, що не заперечила відповідач у судовому засіданні, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не підтримують шлюбні відносини; відповідач хоч і заперечує позов, однак як сама стверджувала у судовому засіданні не вжила жодних дій з метою примирення із позивачем та збереження шлюбу. Крім того, позивач покликається на те, що відповідач протягом 1 року проживала з іншим чоловіком, що відповідач у судовому засіданні не заперечила, а також відповідач не змогла пояснити мети збереження шлюбу, не покликалась на можливість примирення із позивачем, не заявляла клопотання про подання строку для примирення. Також, задовольняючи позов [PERSON] суд виходить з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого із сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Отже, суд вважає, що сімя розпалася остаточно, розлад носить стійкий і тривалий характер, збереження сімї неможливе, дальніше перебування у шлюбі недоцільне і веде до загострення взаємовідносин, шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє повне ствердження, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved