Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та з урахуванням уточненої позовної заяви просив суд скасувати заборону (архівний запис)у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 19.11.2008 року, та визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що спірний житловий будинок належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.1991 року, який посвідчений секретарем виконкому Миколаївської сільської ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 87. З метою приватизації земельної ділянки під вказаним будинком [PERSON] звернувся до Миколаївської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та отримав дозвіл на виготовлення документації згідно рішення № 552-У11 від 20.12.2019 року. Однак, в процесі приватизації з`ясувалося, що на житловий будинок накладено заборону відчуження в 2000 році, власник будинку відповідно до інформаційної довідки [PERSON] . Разом з тим, з отриманих відомостей позивачу стало відомо, що житловий будинок, який він придбав, та в якому зареєстровано місце його проживання значиться саме за ним, а не за [PERSON] . Тому просив суд захистити його права, як власника житлового будинку, та скасувати заборону на вищевказане нерухоме майно та визнати за ним право власності на об`єкт нерухомого майна. 10.02.2021 року справу прийнято до провадження та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судове засідання не з`явився, подав на адресу суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення по справі заочного рішення, також просить подане клопотання його представника про витребування від 22.07.2021 року не розглядати. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явився, відзиву на позов, письмових пояснень, заперечень чи зустрічного позову не надав, хоча вказані матеріали позову та ухвалу суду у відповідності до вимог ст.ст.130, 131ЦПК України, направлялись за останньою відомою суду адресою зареєстрованого місця проживання відповідача, а також за останньою відомою адресою його місцезнаходження, додатково [PERSON] був повідомлений належним чином про місце дату та час судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник відповідача Овідіопольської районної державної контори Одеської області в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду лист, в якому просив суд не залучати нотаріальну контору до участі у справі, оскільки нотаріус не знаходиться в правових стосунках зі сторонами спору, в таких випадках відсутня юридична заінтересованість нотаріуса в результатах вирішення справи судом. Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. У відповідності до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини неявки; не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. 30.12.1991 року [PERSON] придбав житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] у радгоспу-заводу «Овідіопольський». Вказаний договір посвідчений секретарем виконкому Миколаївської сільської ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області та зареєстрований в реєстрі за № 87 (а.с. 6). З метою приватизації земельної ділянки під вказаним будинком [PERSON] звернувся до Миколаївської сільської ради Овідіопольського району Одеської області та отримав дозвіл на виготовлення документації згідно рішення № 552-У11 від 20.12.2019 року. Однак в процесі приватизації з`ясувалося, що на житловий будинок накладено заборону відчуження в 2000 році. Згідно даних з Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності а нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 17.03.2021 року, на житловий будинок [ADDRESS] реєстратором: Овідіопольська районна державна нотаріальна контора у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладена заборона відчуження об`єкту нерухомого майна. Підстава обтяження: договір довічного утримання, 1242, 03.10.2000 року; об`єкт обтяження: будинок, житловий будинок, адреса: [ADDRESS] ; власник [PERSON] ; причина відсутності коду: архівний запис. Додаткові дані: архівний номер 28084820ODESSA16. Архівна дата: 21.12.2001, дата виникнення 03.10.2000 № реєстра: 1301/2000, внутр № B4016D362DF243315228. Відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17.10.2013 року по справі № 509/4229/13-ц було розірвано договір довічного утримання, укладений 03.10.2000 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Мірошниченко Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 1242. Зі змісту рішення суду слідує, що між сторонами було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала належний їй житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON] . Тобто, при накладенні заборони нотаріусом на підставі договору довічного утримання, було внесено невірний номер житлового будинку, а саме [ADDRESS] , замість вірного відповідно до договору № 58. Відповідно до довідки виданої Миколаївською сільською радою від 30.10.2020 року № 230, згідно погосподарських книг по Миколаївській сільській раді за житловим будинком [ADDRESS] значиться гр. [PERSON] . Житловий будинок [ADDRESS] за гр. [PERSON] не значиться. Відповідно до довідки виданої виконкомом Миколаївської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 23.06.2020 року № 343, [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , інші члені сім`ї не вказані. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявленім вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. З 01.01.2013 року відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом. Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат», нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: за повідомленням установи банку, підприємства або організації про видачу громадянину позик (кредиту) на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку (квартири); при посвідченні договору довічного утримання; при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; за повідомленням іпотекодержателя; в усіх інших випадках, передбачених законом. Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868. для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон. Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Існування заборони на відчуження нерухомого майна перешкоджає позивачу розпоряджатися своїм майном. Частиною 1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності згідно із ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до ст.34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п.2.1.1 п.2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів, тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг). Таким чином, заборона на відчуження нерухомого майна, що належить позивачу, внесена помилково, оскільки договір довічного утримання між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] від 03.10.2000 року було укладено щодо житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , та який в подальшому було розірвано відповідно до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області № 509/621/21від 17.10.2013 року, яке набрало законної сили 28.10.2013 року. Жодного відношення до житлового будинку [ADDRESS] , дана заборона не має, а тому порушує права та законні інтереси позивача, оскільки унеможливлює переоформлення, користування та розпоряджання даним майном. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень Цивільний кодекс України 2004 року застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст.13 Закону України «Про власність», який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року, об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. За положеннями ст.128 ЦК УРСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалась необхідність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Згідно із ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до справ, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року. Відповідні правові положення унормовано в ЦК України. Позивачем дотримано вимог діючого на той час законодавства, адже договір купівлі-продажу було посвідчено секретарем виконкому Миколаївської сільської Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області та зареєстровано в реєстрі за № 87. Відповідно до ст. 328 ЦК України при вирішенні питання про правомірність набуття права власності суд враховує презумпцію правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації (лист Міністерства юстиції України від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1). Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] від 01.12.2015 року, за вказаною адресою розташований житловий будинок загальною площею 66,7 кв м, житлова площа 50,0 кв м., а тому суд приходить до висновку, про те, що вимога про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями за [PERSON] також підлягає задоволенню. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved