Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом до відповідача в якому посилаючись на те, що укладені між ним та відповідачем договори №275/12699 від 18.06.2009 року, №120 від 06.09.2012 року та №98 від 16.09.2012 року з вини відповідача, на момент звернення до суду не виконані, вважає за можливе розірвати їх в судовому порядку та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти, які були передані позивачем на виконання умов вищенаведених договорів в розмірі 95 400 грн., пеню у розмірі 15 768 грн., 3% річних у розмірі 1607,42 грн., суму інфляційних збитків у розмірі 10508,03 грн. та моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково та пояснив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог в частині розірвання договорів №120 від 06.09.2012 року та №98 від 16.09.2012 року та стягнення з відповідача на користь позивача 32 400 грн. передоплати за невиконання умов договору №120 від 06.09.2012 року та стягнення договірної пені по ньому, з урахування строків їх нарахування в розмірі 11 826 грн. та передоплати по договору №98 від 16.09.2012 року в розмірі 7400 грн. В частині вимог про стягнення індексу інфляції та 3% річних за користування коштами просив відмовити в їх задоволенні, оскільки у відповідача не було грошових зобов'язань перед позивачем. Щодо позовних вимог в частині розірвання договору №275/12699 від 18.06.2009 року та стягнення суми передоплати по ньому в розмірі 55 000 грн. просив відмовити, у зв'язку із пропуском позивачем строків позовної давності. Вказував на безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки такої шкоди, в розрізі положень Закону України «Про захист прав споживачів» позивачу завдано не було. Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 18.06.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу №275/12699 відповідно до п.1.1 якого, відповідач взяв на себе зобов'язання передати позивачу у власність комплект кухонних меблів, а позивач повинен прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених договором. Пунктом 4.2 вказаного договору визначено, що відповідач зобов'язується виконати своє зобов'язання протягом 65 календарних днів з моменту надходження авансового платежу. Пунктом 6.3 зазначеного договору визначено, що розмір авансового платежу становить 55 000 грн. Отримання відповідачем або його представником платежів позивача фіксується в замовлені (відмітка про отримання платежів). Як вбачається із замовлення до вказаного вище договору (а.с.11), відповідач отримав від позивача суму передоплати в розмірі 55 000 грн. 25.08.2009 року позивач звернувся до відповідача із заявою про зміну строків поставки придбаного товару та просив його продовжити з 65 календарних днів до 153 календарних днів, саме до 20.11.2009 року. 20.11.2009 року відповідач не виконав взятих на себе умовами договору купівлі - продажу №275/12699 від 18.06.2009 року зобов'язань, а внесеної позивачем передоплати не повернув. 06.09.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі продажу №120 відповідно до умов п.1.1 якого, відповідач взяв на себе зобов'язання передати позивачу у власність комплект кухонних меблів, а позивач повинен прийняти та оплатити товар в порядку та на умовах, визначених договором. Пунктом 4.1 договору №120 визначено, що строк поставки товару згідно з договором становить 65 календарних днів з моменту кінцевого узгодження замовлення. На виконання умов договору №120 позивач здійснив передоплату в розмірі 32 400 грн., що підтверджується відповідними товарними чеками (а.с. 19) та визнається відповідачем. З урахуванням п. 4.1. договору №120 кінцевим строком виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань було 10.11.2012 року, але відповідач взятого зобов'язання на момент розгляду справи так і не виконав. Відповідно до п. 7.4 договору №120 у випадку порушення відповідачем передбачених договором строків поставки товару останній повинен виплатити позивачу пеню у розмірі 0,1 % від загальної вартості непоставленого товару за кожен день прострочення виконання зобов'язання. Пеня відповідачем в добровільному порядку сплачена не була. Крім цього 16.09.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №98 відповідно до умов якого, відповідач взяв на себе зобов'язання виготовити та доставити позивачу перегородку до 10.11.2012 року, а позивач був зобов'язаний сплатити за неї визначену договором суму. 16.09.2012 року позивач сплатив відповідачу передоплату в розмірі 7400 грн., що підтверджується додатком до договору №98 (а.с.18) та визнається відповідачем. На момент розгляду справи відповідач своїх зобов'язань, які були визначені договором №98 не виконав. В зв'язку із невиконанням відповідачем своїх зобов'язань по жодному із договорів купівлі - продажу, останнім 15.08.2013 року було надано позивачу гарантійний лист, яким він взяв на себе зобов'язання виконати умови договорів №120 від 06.09.2012 року та №98 від 16.09.2012 року до 15.09.2013 року, а виконати умови договору №275/12699 від 18.06.2009 року до 30.09.2013 року (а.с.20). З причини відсутності заперечень зі сторони позивача щодо встановлення нових строків виконання відповідачем зобов'язань по укладеним договорам, суд приходить до висновку про узгодження між сторонами нових строків виконання умов договорів купівлі - продажу. В зв'язку із невиконанням взятого на себе гарантійним листом від 15.08.2013 року зобов'язання 13.11.2013 року позивач звернувся до відповідача із письмовою претензією щодо виконання умов укладених договорів. 23.11.2013 року відповідач знову надав позивачу гарантійний лист в якому гарантував позивачу виконати свої зобов'язання по укладеним між сторонами договорам до 28.02.2014 року, а у випадку невиконання повернути суми передоплати до 30.03.2014 року. Станом на 30.03.2014 року відповідач не виконав свого зобов'язання, продукцію не поставив, коштів не повернув. Відповідно до 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). У відповідності до ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. Статтею 693 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення статті 538 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За таких обставин враховуючи те, що в судовому засіданні знайшло своє підтвердження невиконання відповідачем своїх зобов'язань по договорам від 06.09.2012 року та №98 від 16.09.2012 року, то такі договори підлягають розірванню в судовому порядку. В частині посилань представника відповідача на те, що до вимоги про розірвання договору купівлі - продажу №275/12699 від 18.06.2009 року слід застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності, то суд вважає, що таке посилання представника не заслуговує на увагу виходячи із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як було відмічено судом, відповідач своїми гарантійними листами від 15.08.2013 року та 23.11.2013 року підтверджував наявність у нього зобов'язань за вказаними вище договорами включаючи і договір купівлі - продажу №275/12699 від 18.06.2009 року, що за своєю правовою природою свідчить про переривання строків позовної давності. За таких обставин, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог в частині розірвання договору купівлі - продажу №275/12699 від 18.06.2009 року. Відповідно до ч.3 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» при розірванні договору купівлі-продажу розрахунки із споживачем провадяться виходячи з вартості товару на час його купівлі. Гроші, сплачені за товар, повертаються споживачеві у день розірвання договору, а в разі неможливості повернути гроші у день розірвання договору - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Як було встановлено судом, за всіма укладеними між позивачем та відповідачем договорами, позивач сплатив передоплату в загальному розмірі 94 800 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім цього суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача пеню в розмірі 11 826 грн. за невиконання умов договору №120 від 06.09.2012 року, оскільки договір містить договірну відповідальність за невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань з врахуванням строків позовної давності. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції та 3% річних за користування відповідачем коштами позивача, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідач не мав перед позивачем грошових зобов'язань, а тому положення ч.2 ст. 625 ЦК України на нього не поширюється. Вимог про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки відповідно до приписів Закону України «Про захист прав споживачів» позивачем не заявлялися. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то в цій частині суд приходить до наступного висновку. Відповідно до п. 2 Постанови ПВС України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачене нормами Конституції України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. З приписів Закону України «Про захист прав споживачів» вбачається, що моральна шкода, яка заподіяна споживачу, виплачується лише у разі, якщо така шкода заподіяна продукцією, яка небезпечна для життя і здоров'я людей. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач, як споживач звільнений від сплати судового збору, його розмір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Згідно із п. 1 ст. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Враховуючи те, що позовна заява містить одразу три вимоги немайнового характеру та вимогу майнового характеру, судовий збір підлягає стягненню за кожну із вимог немайнового характеру та вимогу майнового характеру. На підставі викладеного та

Outcome: partial