Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу в розмірі 10000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.05.2018 року становить 261 494, 9 грн., з яких: -5000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 29.05.2018 року становить 130 747,45 грн. - борг за розпискою від 18.01.2009 року; -5000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.05.2018 року становить 130 747,45 грн. - борг за розпискою від 02.03.2012 року. В обґрунтування позову зазначено, що 18.01.2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 5000 (п'ять тисяч) доларів США, які останній зобов'язався повернути за першою вимогою, про що 18.01.2009 року складено відповідну розписку. При цьому, 02.03.2012 року був укладений ще один договір позики, за умовами якого також надав відповідачу у борг кошти в сумі 5000 (п'ять тисяч) доларів США, які останній зобов'язався повернути за першою вимогою. Зазначене підтверджується розпискою від 02.03.2012 року. 09.03.2018 року звернувся до відповідача з письмовою заявою про повернення коштів, отриманих у борг до 19.03.2018 року на загальну суму 10000 (десять тисяч) доларів США, вимога залишилась без задоволення, а тому просить задовольнити позов повністю та стягнути сплачений судовий збір в сумі 2614,95 грн. В підготовче судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи без його участі та повне підтримання позову ( а.с.24). Відповідач в підготовче судове засідання надав заяву про повне визнання позову (а. с.27). Згідно ст.223 ЦПК України, суд вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти. Сторони перебувають у фактичних договірних правовідносинах щодо укладення договору позики, що підтверджується розписками від 18.01.2009 року та від 02.03.2012 року (а. с. 25,26 ). Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно Правової позиції у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6-63цс13, визначено що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до правової позиції Верховного суду України у справі № 6-79 цс 14 від 02.07.2014 року відповідно до норм ст. ст. 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. При винесенні рішення, суд керується ст. ст. 13ЦПК України щодо розгляду судом справ в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів , наданих сторонами Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності , враховуючи факт повного визнання позову в підготовчому судовому засіданні відповідачем , суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю та стягнення з відповідача на користь позивача борг в сумі 261494,90 грн. , оскільки відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов»язання щодо повернення боргу. Згідно ст. ст. 134, 142 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача в розмірі 2614,90 грн.

Outcome: approved