Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить на підставі ст.405 ЦК України визнати [PERSON], [INFO], таким що втратив право на користування житлом-будинком [ADDRESS] та примусово зняти його з реєстраційного обліку в її будинку. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власницею вказаного житлового будинку на підставі договорів дарування р.№ 3993 від 23 листопада 2011 року та р.№ 3995 від 23 листопада 2011 року. Разом з нею у вказаній квартирі зареєстрований її чоловік- [PERSON]., троє неповнолітніх дітей : [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та її дядько, - відповідач по справі -[PERSON], але останній з 1998 року по даний час у будинку не проживає. Реєстрація відповідача у вищевказаному будинку створює перешкоди і незручності для реалізації її прав, як власника. Відповідач не проживає в даному будинку понад один рік. Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши письмове клопотання про підтримку позову, розгляд справи за її відсутності та згоду на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим через оголошення на сайті суду. Суд вважає, що відповідач не з»явився без поважних причин, не подав відзив на позовну заяву, що є умовою відповідно до ст.280,281 ЦПК України для ухвалення зачного рішення, враховуючи, що позивач проти цього не заперечує. Дослідивши усі докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] законні, обгрунтовані і підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.405 ч.2 ЦК України член сім*ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім*ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS], що підтверджується витягом № 32507709 від 15.12.2011 року про державну реєстрацію прав. [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку, але не проживає в ньому без поважних причин більше року, що підтверджується актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 14 травня 2018 року, тому суд вважає, що відповідача необхідно визнатитаким, що втратив право на користування житлом у вказаному будинку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, у зв»язку з чим підстави для задоволення позову в частині примусового зняття відповідача з реєстрації місця проживання в судовому засіданні не встановлені.

Outcome: partial