Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив усунути перешкоди в користуванні майном шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням: кімнатою 1 у квартирі № 23, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Клочківська, 193-А, а також виселити [PERSON] та [PERSON] із даного жилого приміщення. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що являється власником спірного жилого приміщення. Відповідачі після відчуження приміщення не знялись із реєстрації в ньому та чинять перешкоди у користуванні даним житловим приміщенням. У судові засідання по справі відповідачі тричі не зявились. Повідомлялись про дату, час і місце судових засідань як шляхом направлення судових повісток, так і через оголошення у пресі. Позивач у судове засідання не зявився. Від представника позивача, адвоката [PERSON] надійшла заява, в якій він з урахуванням повторної неявки належним чином повідомлених відповідачів просить проводити заочний розгляд справи. Крім того, від представника позивача надійшла заява, в якій він підтримує у повному обсязі заявлені позовні вимоги, та просить суд розглядати справу за відсутності позивача та його повноваженого представника. Ухвалою суду від 28.09.2015 задоволено заяву представника позивача та ухвалено проводити заочний розгляд справи. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. У відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи із наступного: Судом встановлено, що [PERSON] відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 14.10.2013 являється власником 13/100 частин комунальної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], кімната 1 з відповідною частиною місць спільного користування. Позивач неодноразово, в т.ч. письмово звертався до відповідачів із вимогою знятись з реєстрації та виселитись із належної йому кімнати. Зокрема, 12 січня 2015 року [PERSON] цінним листом було направлено на адресу [PERSON] та [PERSON] попередження про виселення, відповідно до якого останнім пропонувалось у строк до 28 січня 2015 року виселитись із спірного приміщення, вивезти належні їм речі та передати комплект ключів від вхідних дверей до квартири. Станом на день розгляду справи відповідачі не виконали вказані вимоги. Крім того, матеріалами справи підтверджується, що вони й досі зареєстровані за вказаною адресою. З огляду на це суд погоджується із доводами позивача про те, що в такому випадку обмежується його право власності на приміщення, внаслідок чого він не має можливості вільно використовувати належну йому власністю. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Суд погоджується із твердженнями позивача про те, що після укладення договору дарування від 14.10.2013 відповідачі втратили право власності на спірне приміщення, в т.ч. втратили і право користування даним житловим приміщенням. В той же час, відповідно до довідки з місця проживання № 239 від 03.04.2015 [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою [INFO], кімната 1. Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на те, що відповідачі втратили право користування спірним житловим приміщенням після укладення договору дарування від 14.10.2015, в той же час не знялись з реєстрації за даною адресою, суд погоджується, що наявні всі підстави усунути [PERSON] перешкоди у користуванні його майном шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] у судовому порядку такими, що втратили право на користування даним жилим приміщенням. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Згідно ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені Законом Угоди. Відповідно до ст. 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Оскільки відповідачі не виконують вимоги власника приміщення щодо виселення, суд погоджується із доводами про те, що позивач потребує судового захисту та відновлення його порушених прав шляхом примусового виселення [PERSON] та [PERSON] із спірної квартири у судовому порядку без надання їм іншого жилого приміщення. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на це на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243,60 гривень. Враховуючи викладене,

Outcome: approved