Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на свою користь завдану шкоду в розмірі 32\~749,02 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що з 18.12.2013 по 17.10.2014 р. [PERSON] перебував у трудових відносинах з позивачем. Внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх трудових обовязків на підприємстві утворилась заборгованість по заробітній платі більше ніж за 2 місяці, а також зі сплати ЄСВ. Відповідача було притягнуто до кримінальної відповідальності та визнано винним на підставі вироку суду. Заборгованість з виплати заробітної плати та ЄСВ була стягнута з позивача в примусовому порядку на підставі судових рішень за позовами працівників та вимоги ДПІ. У звязку з чим позивачу, винними діями відповідача, було заподіяно шкоду в розмірі 32\~749,02 грн. Відповідні кошти підлягають стягненню з відповідача в порядку регресу. Позивач уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача завдану його діями шкоду в розмірі 58\~985,60 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги в обсязі уточненої позовної заяви підтримав в повному обсязі. Просив їх задовольнити з огляду на те, що відповідач здійснював керівництво Державної установи «[PERSON] інститут праці та соціально-економічних досліджень» в період з 18.12.2013 по 17.10.2014 р., відповідно до вироку Дзержинського районного суду від 18.11.2014 р., що набрав законної сили, його визнано винним у звязку з безпідставною невиплатою більш як за один місяць заробітної плати. Відповідач мав реальну можливість виплатити заробітну плату, але навмисно та безпідставно цього не зробив, вину у вчиненні злочину визнав в повному обсязі. Його винними діями державній установі заподіяну шкоду, у звязку з чим наявні підстави для її регресного стягнення з відповідача. Представник відповідача проти вказаного позову заперечувала, вказувала на те, що посилання позивача на вирок суду від 18.11.2014 р. не є доказом нанесення відповідачем шкоди підприємству у вказаному розмірі, адже вирок стосується визнання вини відповідача у затримці термінів виплати заробітної плати працівникам підприємства більш, як за один місяць, позовні ж вимоги стосуються нанесення діями відповідача шкоди підприємству. У звязку з чим, вважає, що вина відповідача у заподіянні шкоди підприємству не доведена. Акцентує увагу на тому, що на час вступу відповідача на посаду у позивача вже існувала заборгованість із виплат по заробітній платі, яка виникла з вини попереднього директора. Крім того, вимоги про стягнення витрат по відшкодуванню моральної шкоди в розмірі 12\~318 грн., неефективних витрат в розмірі 16\~430 грн., та недоїмки в розмірі 2302 грн., пені в розмірі 2661, 75 грн., - є необґрунтованими. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи та заперечення сторін, вивчивши надані сторонами докази на їх підтвердження, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. [PERSON] знаходився в трудових відносинах з позивачем [PERSON] установою «[PERSON] інститут праці та соціально-економічних досліджень» з 18 грудня 2013 по 17 жовтня 2014 року. З 18 грудня 2013 по 04 лютого 2014 року відповідач займав посаду виконуючого обовязки ДУ «ДІП СЕД». З 05 лютого 2014 по 17 жовтня 2014 року займав посаду директора ДУ «ДІП СЕД». Вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2014 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення (злочину) за частиною 1 статті 175 КК України, а саме безпідставна невиплати заробітної плати більш як за один місяць керівником установи. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду , що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце дії та чи вчинені вони цією особою. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування за рахунок відповідача понесених витрат на виплату працівникам компенсацій (в тому числі моральної шкоди) за порушення строків виплати заробітної плати в розмірі 37\~591,85 грн. Позивач посилається на те, що відповідача визнано винним у скоєнні злочину, а саме в безпідставній невиплаті заробітної плати працівникам. Згідно з приписами ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. Разом з тим п. 3, 9 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, а також коли керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати. Відповідно до абз. 3 п. 20 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 р. право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову. Приписами ч. 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Частино 1 ст. 1119 ЦК особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Позивач відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року у справі № 645/4722/14-ц відшкодував [PERSON] індексацію в розмірі 29 грн. 61 коп., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №44556931 від 15.10.2014 р. про закінчення виконавчого провадження. Позивач відповідно до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 24 червня 2014 року у справі № 645/4511/14-ц відшкодував [PERSON] індексацію в розмірі 58 грн. 46 коп., моральну шкоду в розмірі 1000 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №44768037 від 15.10.2014 р. про закінчення виконавчого провадження. Позивач відповідно до рішення Червонозаводського суду м. Харкова від 07 жовтня 2014 року у справі № 646/10458/14-ц відшкодував [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 24\~197,20 грн., моральну шкоду в розмірі 500 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №45460673 від 13.11.2014 р. про закінчення виконавчого провадження, постановою ВП №45460432 від 13.11.2014 р. про закінчення виконавчого провадження. Позивач відповідно до рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 жовтня 2014 року у справі № 643/10111/14-ц відшкодував [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1000 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №45448328 від 24.12.2014 р. про закінчення виконавчого провадження. Позивач відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 серпня 2014 року у справі № 638/11138/14-ц відшкодував [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1218 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №45635503 від 07.09.2015 р. про закінчення виконавчого провадження. Позивач відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2014 року у справі № 638/11141/14-ц відшкодував [PERSON] індексацію в розмірі 309 грн. 76 коп. моральну шкоду в розмірі 4600 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №46286520 від 07.09.2015 р. про закінчення виконавчого провадження. Позивач відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2014 року у справі № 638/11137/14-ц відшкодував [PERSON] індексацію в розмірі 332 грн. 00 коп. моральну шкоду в розмірі 1500 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №46286717 від 07.09.2015 р. про закінчення виконавчого провадження. Позивач відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 листопада 2014 року у справі № 638/11139/14-ц відшкодував [PERSON] індексацію в розмірі 346 грн. 82 коп. моральну шкоду в розмірі 1500 грн. 00 коп., що підтверджується постановою ВП №46283974 від 07.09.2015 р. про закінчення виконавчого провадження. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Чинним законодавством передбачено відшкодування завданої працівнику моральної шкоди, а саме ст. 237-1 КЗпП закріплено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Судом, на підставі ч. 4 ст. 61 ЦПК України питання щодо винуватості відповідача не вирішується. Вина відповідача встановлена вироком суду, що має преюдиціальне значення при розгляді даної справи. У відповідності до приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені рішеннями судів по цивільним справам, які набрали законної сили, не підлягають оцінці при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У звязку з чим, суд прийшов до висновку про наявність підстав для відшкодування відповідачем, витрат позивача по відшкодуванню індексації за затримку виплати заробітної плати в розмірі 1\~076,65 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 24\~197,20 грн., а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 12\~318,00 грн. Відповідні компенсації були предметом розгляду по відповідним цивільним справам, рішення щодо яких набрало законної сили та по яким відповідач здійснив відповідні виплати, що підтверджується копіями постанов про закінчення виконавчих проваджень у звязку з стягненням з боржника ДУ «ДІП СЕД» відповідних сум. Позивачем також надано розрахунок відповідних сум завданої йому шкоди, який суд бере до уваги. Заперечення відповідача з приводу того, що вирок Дзержинського районного суду від 18.11.2014 року не є доказом нанесення відповідачем шкоди підприємству у вказаному позивачем розмірі, а також з приводу того, що вирок стосується визнання вини відповідача у затримці термінів виплати заробітної плати працівникам підприємства більш як за один місяць суд до уваги не бере з огляду на те, що обставини, встановлені вироком Дзержинського районного суду від 18.11.2014 року, відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, є обовязковим для суду. Суд вважає доведеним заподіяння позивачу винними діями відповідача шкоди в розмірі витрат по відшкодуванню індексації за затримку виплати заробітної плати в розмірі 1\~076,65 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 24\~197,20 грн., а також відшкодування моральної шкоди в розмірі 12\~318,00 грн., а загалом 37\~591,85 грн. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування виплати штрафних санкцій за порушення строків оплати ЄСВ через невиплату заробітної плати в розмірі 4\~963, 75 грн. В обґрунтування вимоги посилається на те, що внаслідок невиплати заробітної плати з вини відповідача також не здійснювалась оплата єдиного соціального внеску, оплата якого здійснюється роботодавцем за своїх працівників. Внаслідок прострочення сплати єдиного соціального внеску на підставі вимоги державної податкової інспекції про сплату боргу недоїмки № Ю-85-11 від 20.10.2014 р. було стягнуто штраф в розмірі 2\~302,00 грн. та пеню 2\~661,75 грн. Відповідач проти вказаної вимоги заперечував. Доказів на підтвердження вини саме відповідача в несплаті ЄСВ суду позивачем не надано. У звязку з чим, відповідна вимога задоволенню не підлягає. Позивачем також заявлено вимогу про відшкодування неефективних витрат понесених позивачем через безпідставне збільшення відповідачем власної заробітної плати в розмірі 16\~430,00 грн. В обґрунтування вказаної вимоги позивачем надано аудиторський звіт ДФІ в Харківській області № 17-20/24 від 17.10.2014 р. Вказаним звітом встановлено, що зазначені витрати на виплату заробітної плати виконуючого обовязки директора здійснено без відповідного розпорядчого документу, яким визначався розмір окладу, не були ефективними для ДІП СЕД та призвели до порушення с. 96 КЗпП України. Суд приходить до висновку про недоведеність вказаної вимоги позивача у звязку з чим відмовляє в її задоволенні. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Державної установи «[PERSON] інститут праці та соціально-економічних досліджень» підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial