Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд стягнути на його користь заподіяну Відповідачами шкоду, що завдана їх протиправними діями і полягає у захопленні частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], руйнуванні шиферного паркану, тіньового навісу, асфальтового покриття, а також пошкодженні в'їзних воріт на загальну суму 32183 грн. На підтвердження завданої йому шкоди Позивач посилається на висновок від 24 квітня 2017 р. ФОП [PERSON] за результатами визначення не отриманого доходу від недовикористання будівлі гаражу та вартості будівельних робіт по відновленню надвірних будівель домоволодіння [ADDRESS] від 24 квітня 2017 р. При цьому сума недоотриманого доходу на думку Позивача складає 12940 грн. Крім того, виходячи з суми заподіяної шкоди, що за посиланням Позивача завдана йому 2 серпня 2013 р., вимагає збільшити розмір відшкодування з урахуванням індексу інфляції на 26100 грн. 41 коп. та 3 % річних у сумі 3540 грн.13 коп., а також компенсувати вартість робіт із складання висновку ФОП [PERSON] в сумі 3000 грн. Відповідач вважає, що загальна сума завданих йому збитків становить 74763 грн. 54 коп. В судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав викладених в уточненій позовній заяві. Представник Відповідача [PERSON], [PERSON], позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Надав суду письмові заперечення проти позову в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень представник Відповідача зазначив, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували заподіяння позивачу шкоди та недоведена наявність складових цивільно-правового правопорушення, що унеможливлює покладення відповідальності на Відповідачів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи сповіщений належним чином. Суд, вислухавши учасників процесу, провівши у сукупності дослідження матеріалів справи, вважає, що у позовних вимогах слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що Позивач є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Між Позивачем та Відповідачем систематично виникають суперечки щодо розмежування їх сусідніх земельних ділянок. Також, судом встановлено, що 02.08.2013 р. на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 20.04.2004 р. [PERSON] між ділянками [ADDRESS] встановлено паркан. З приводу таких дій Відповідача [PERSON], Позивач звернувся до Ленінського РВ ХГУ ГУМВС України в м. Харкові з заявою про вчинення кримінального правопорушення та вжиття заходів до власників домоволодіння за адресою: [ADDRESS] у зв'язку з незаконним встановленням паркану та захопленням частини земельної ділянки. Як вбачається з протоколу огляду місця події, що складений від 02.08.2013 р. фактів пошкодження майна Позивача не встановлено. Щодо тверджень Позивача, що [PERSON] у протоколі-поясненні визнала свою вину у руйнуванні належних йому надвірних будівель, то суд не приймає ці доводи до уваги. В судовому засіданні відповідний протокол досліджено та судом встановлено, що у поясненнях [PERSON] йдеться не про руйнування майна Позивача, як ним стверджується, а про встановлення 02.08.2013 р. суміжного паркану між ділянками [ADDRESS], що свідчить про відсутність протиправної поведінки з боку Відповідачів. Також у судовому засіданні досліджено висновок суб'єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] за результатами визначення не отриманого доходу від недовикористання будівлі гаражу літ. Ж та вартості будівельних робіт по відновленню надвірних будівель домоволодіння [ADDRESS] від 24 квітня 2017 р., а також акт виконаних робіт, що наданий Позивачем на підтвердження завданої йому шкоди з боку Відповідачів. Оцінивши цей висновок, а також акт виконаних робіт, суд вважає що ці документи жодним чином не підтверджують наявність шкоди майну Позивача. Крім того, суд вбачає, що визначаючи розмір заподіяної шкоди майну Позивача, зокрема упущеної вигоди, ФОП [PERSON] у своєму висновку вийшов за межі своєї спеціальних знань (компетенційних повноважень), що сертифіковані, адже згідно наданого суду позивачем кваліфікаційного сертифікату [NUMBER], а також сертифікату суб'єкта оціночної діяльності № [NUMBER] предметом його досліджень можуть бути дії та висновки, пов'язані з технічним обстеженням будівель і споруд, а також оцінкою майна. Тому суд вважає, що висновок суб'єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 24 квітня 2017 р. не заслуговує на увагу. Висновок суб'єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] від 24 квітня 2017 р. не приймається судом, як доказ на підтвердження відшкодування завданої шкоди, якими обґрунтовується розмір відшкодування, оскільки він є недопустимим, тобто не входить до кола засобів доказування, передбачених ст. 57 ЦПК України. Так, згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. При цьому відповідні обставини, згідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України, можуть встановлюватися на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. На підставі наведених правових положень ЦПК України, суд визначає, що висновок ФОП [PERSON] від 24 квітня 2017 р. здійснено суб'єктом, який не є фахівцем, який вправі робити такий експертний висновок. З цього приводу у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 червня 2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» зазначається, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України «Про судову експертизу», і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення. З цього приводу судом з'ясована думка представника Позивача щодо необхідності проведення судової експертизи, на що представник відмовився від її проведення. Оскільки ФОП [PERSON] не є судовим експертом, його висновок від 24 квітня 2017 р., у розумінні ч. 2 ст. 57 ЦПК України, не може вважатися висновком експерта, і є недопустимим доказом, а тому не може бути прийнятий судом, як доказ, зокрема, письмовий. Щодо факту неправомірної поведінки Відповідачів, на обґрунтування якої Позивач в позовній заяві посилається на ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 8 червня 2007 р. у справі № 6-27/07, а також рішення апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2008 р., то відповідні доводи не заслуговують на увагу, адже жодного допустимого та належного доказу на їх підтвердження не надані суду при поданні Позивачем позовної заяви, а також не наведені представником Позивача у судовому засіданні. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Аналогічна правова позиція міститься у пункті 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно встановити і довести такі факти: 1) неправомірність поведінки особи; 2) наявність шкоди; 3) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою; 4) вина заподіювача шкоди. При цьому, покладення на особу обов'язку по відшкодуванню шкоди допустимо лише за наявності усіх зазначених фактів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи зазначене вище, суд приходить до висновку, що Позивачем та його представником не доведено жодного факту, що входить до предмету доказування, передбачених у ст. 1166 ЦК України, для покладення на Відповідачів відповідальності по відшкодуванню шкоди, що завдана їх протиправними діями і полягає у захопленні частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], руйнуванні шиферного паркану, тіньового навісу, асфальтового покриття, а також пошкодженні в'їзних воріт. Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України позов може бути пред'явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 32 ЦПК України участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов'язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов'язки. Позивачем у позовній заяві, а також представником Позивача у судовому засіданні не наведено жодних обґрунтувань наявності підстав, передбачених у ч. 2 ст. 32 ЦПК України щодо залучення [PERSON] та [PERSON] у якості співвідповідачів, що також вказує на необґрунтованість вимог Позивача та неможливості покладення солідарної відповідальності на Відповідачів, яка згідно зі ст. 542 ЦК України виникає у випадках, встановлених договором або законом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed