Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив визнати недійсним договір консультаційно-інформаційного обслуговування від 14.04.2014р., укладений між ним та фізичною особою - підприємцем [PERSON]. Позов обґрунтовано тим, що під час пошуків роботи 14.04.2014р. позивач побачив у мережі Інтернет повідомлення про вакансію для роботи кур'єром з доставки мобільних телефонів по місту з понеділка по п'ятницю з 09.00 години по 17.00 години з оплатою 170 грн. на день, оплатою проїзду, а також можливістю вільного графіка роботи. Позивач зателефонував за номером, який був вказаний у повідомленні, і йому призначили зустріч за адресою: [ADDRESS]. Коли він прийшов за вказаною адресою, то дівчина, яка там знаходилася, повідомила йому, що оскільки робота пов'язана з матеріальною відповідальністю, йому необхідно внести 600 грн. як заставу, і якщо потягом двох тижнів роботи він зарекомендує себе позитивно, ці кошти будуть йому повернені. Через деякий час він повернувся з вказаною грошовою сумою, про внесення якої йому видали квитанцію. Крім того, у нього попросили паспорт та довідку про ідентифікаційний код, з яких зробили копії, а також заповнили картку з його персональними даними, у тому числі, щодо попереднього місця роботи. Після цього йому дали підписати документи, і позивач вважав себе прийнятим на вищевказану роботу кур'єром. Також чоловік, який, як думав позивач, був [PERSON], записав йому номер телефону та пообіцяв, що наступного дня о 08.00 годині він телефоном повідомить йому про обсяг роботи. Але ні 15, ні 16 квітня 2014 року роботи йому так і не надали. Тому 17 квітня 2014 року позивач прийшов за вищевказаною адресою з метою розірвати трудовий договір з ФОП [PERSON] Співробітниця офісу пояснювала йому, що [PERSON] буде наступного дня. У цей час до офісу зайшли ще якісь люди. Позивач став вимагати повернення йому 600 грн. Ці люди спочатку запевняли його, що він отримає свої кошти після святкових днів, а коли позивач висловив свій намір звернутися до правоохоронних органів, до один зі співробітників сказав, що у такому випадку він нічого не отримає. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову, посилаючись на те, що 14.04.2014р. між сторонами був укладений договір на інформаційно-консультаційне обслуговування, предметом якого був пошук відповідачем за усною заявкою позивача вакансій для роботи кур'єром. Свої обов'язки за цим договором відповідач виконав. Представник відповідача [PERSON] також заперечував проти позову. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з копії договору на консультаційно-інформаційне обслуговування від 14.04.2014р., його сторонами є фізична особа - підприємець [PERSON] (виконавець) та [PERSON] (клієнт); а предметом - обов'язок виконавця протягом строку дії договору, тобто до 14.07.2014р., надавати клієнту послугу з інформування про поточний стан справ на ринку праці у обсягах та на умовах, передбачених цим договором, та обов'язок клієнта прийняти цю послугу та сплатити виконавцю за неї 600 грн. (а.с.3). Згідно з копією квитанції №443 від 14.04.2014р. ФОП [PERSON] отримав 600 грн. (а.с.4). У судовому засіданні сторони визнали, що ці кошти були сплачені позивачем. Але, як пояснив позивач, він вважав їх заставою під гарантії його добросовісної праці кур'єром у зв'язку з матеріально відповідальною роботою з доставки мобільних телефонів. Представники ж відповідача стверджували, що позивач оплатив ці кошти відповідачу як оплату інформаційно-консультаційних послуг за спірним договором. Копіями Виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців від 19.08.2013р., свідоцтва платника єдиного податку, договору №110 оренди нежитлового приміщення, додаткової угоди до нього від 31.05.2014р. та актів до них, підтверджується, що з 15.08.2013р. [PERSON] був зареєстрований фізичною особою - підприємцем з основним видом діяльності: «діяльність інформаційних агентств», та з 21.10.2013р. здійснював свою підприємницьку діяльність за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.34-42). Як вбачається з копії опису документів, що надаються державному реєстратор для проведення реєстраційної дії, 04.06.2014р. ФОП [PERSON] надав державному реєстратору документи для проведення реєстраційної дії з внесення рішення про припинення підприємницької діяльності (а.с.46). Згідно з інформацією з офіційного загальнодоступного ресурсу Державного підприємства «Інформаційно-ресурсний центр» (irc.gov.ua у мережі Інтернет), 29.07.2014р. державним реєстратором було внесено запис №24800060002151267 до Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців про припинення суб'єкта підприємницької діяльності - ФОП [PERSON] Допитаний у судовому засіданні в якості свідка (за його згодою) представник позивача пояснив, що від позивача йому стало відомо, що 14.04.2014р. позивач уклав трудову угоду з відповідачем на роботу кур'єром з доставки мобільних телефонів по місту Харкову. 17 квітня 2014 року він разом з позивачем прийшли за адресою: [ADDRESS]. Там вони зустріли якусь жінку. У офісі також був присутній представник відповідача [PERSON] Позивач повідомив, що бажає розірвати трудові відносини з відповідачем та забрати свої гроші у сумі 600 грн. На це [PERSON] спочатку відповів позивачу, що [PERSON] немає на місці, що він знаходиться у м.Києві. Але позивач наполягав на своєму, і тоді [PERSON] віддав йому його примірник спірного договору. Коли позивач повідомив [PERSON] про намір звернутися до правоохоронних органів, той заявив, що у такому випадку грошей він не отримає. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка (за його згодою) позивач [PERSON] пояснив, що 14 квітня 2014 року він прийшов у офіс [ADDRESS] за оголошенням про вакансію кур'єра для доставки мобільних телефонів. У цьому офісі його зустріла жінка, з якою він поспілкувався щодо вищевказаної роботи, і вона запропонувала йому на вибір два графіки роботи: на повну ставку з оплатою по 140-200 грн. на день та на півставки, вихідні дні: субота, неділя. Як пояснила ця жінка, робота кур'єра полягала у доставці мобільних телефонів по торговим точкам міста. Також вона пояснила, що оскільки робота матеріально відповідальна, то позивач повинен внести 600 грн. як заставу. В цей же день позивач повернувся до вказаного офісу з грошима у сумі 600 грн., паспортом, довідкою про ідентифікаційний номер та трудовою книжкою. У офісі його зустрів молодий чоловік, як він думав, [PERSON], оскільки під час оформлення документів він бачив, що вони складені від імені ФОП [PERSON] Але під час розгляду цієї справи дізнався, що це був не сам відповідач, а його представник [PERSON] [PERSON] дав заповнити йому анкету, прийняв від нього 600 грн., видавши квитанцію, та зробив копії з паспорту та довідки про ідентифікаційний номер. Коли ж він надав йому трудову книжку, [PERSON] сказав, що вона поки що не потрібна, оскільки його оформлюють на роботу на випробний термін у 1 місяць. Потім [PERSON] дав йому підписати якісь документи без попереднього ознайомлення з їх змістом. Окрім квитанції про оплату 600 грн., інших документів йому [PERSON] не надав. Після цього [PERSON] записав йому на аркуші паперу номер свого мобільного телефону та сказав, що зателефонує йому наступного дня о 08.00 годині для того, щоб надати обсяг роботи. Позивач залишив вказаний офіс, будучи упевненим, що прийнятий фізичною особою - підприємцем [PERSON] на роботу кур'єром на умови повного робочого дня. Але наступного дня о 08.00 годині йому ніхто не зателефонував. Тоді він сам подзвонив за номером, вказаним йому [PERSON] Але роботи йому не давали. Він телефонував 15 та 16 квітня 2014 року з тим самим результатом. Тоді він знайшов у мережі Інтернет інформацію, якою ділилися інші користувачі щодо відповідача, вказуючи на сумнівність діяльності останнього. Після цього позивач вирішив забрати сплачені у заставу відповідачу кошти та копії паспорту і довідки про ідентифікаційний номер. Прибувши 17 квітня 2014 року до вищевказаного офісу, він зустрів там [PERSON] та ще якихось жінок. Коли він повідомив [PERSON] про свій намір розірвати трудовий договір, той став заперечувати, посилаючись на те, що між ними укладено договір на інформаційно-консультаційне обслуговування. І тоді ж [PERSON] видав йому його примірник спірного договору. Також [PERSON] та відмовився повертати йому гроші, коли він повідомив про намір звернутися до правоохоронних органів. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка (за його згодою) представник відповідача [PERSON] пояснив, що він представляв фізичну особу - підприємця [PERSON] у відносинах з іншими особами з приводу діяльності інформаційного агентства. 14 квітня 2014 року до них у офіс прийшов позивач [PERSON], з яким він, як довірена особа ФОП [PERSON], уклав договір на консультаційно-інформаційне обслуговування щодо пошуку вакансій для працевлаштування кур'єром. Перед підписання договору він дав його прочитати позивачу. Від імені ФОП [PERSON] договір підписав він, [PERSON], як представник. Свої обов'язки за спірним договором зі сторони відповідача були виконані, оскільки 15.04.2014р. він сам, як представник відповідача, підшукав у засобах масової інформації відомості про вакансії кур'єра, про що склав інформаційний лист. Але позивач відмовився отримувати цей інформаційний лист. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона була довіреною особою відповідача - ФОП [PERSON], який здійснював підприємницьку діяльність як інформаційне агентство. 14 квітня 2014 року вранці до них у офіс прийшов позивач [PERSON], який через деякий час пішов, але до обіду повернувся та спілкувався з [PERSON] з приводу укладення спірного договору. Вона це зрозуміла, оскільки чула, як [PERSON] , знаходячись у своєму кабінеті, робив копії документів позивача, надавав позивачу заповнювати анкету та роз'яснював, що агентство є виконавцем, в обов'язки якого входить пошук інформації про вакансій, а позивач є клієнтом, який зобов'язаний ці послуги сплатити. 17.04.2014р. позивач прийшов у їх офіс зі своїм представником [PERSON] Позивач був обурений та вимагав повернути йому гроші. [PERSON] пояснив позивачу, що грошові кошти повернути не можна, та запропонував позивачу інформаційний лист, але позивач відмовився. Таким чином, аналізуючи усі надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні було доведено, що позивач помилявся щодо природи їх правовідносин з відповідачем, вважаючи, що між ними виникли трудові правовідносини, а не зобов'язувальні з приводу договору про надання послуг. Надані ж стороною відповідача докази не спростовують цього висновку суду. Так, у даному випадку виникає розумний сумнів, що позивач, який шукав роботу та з цією метою самостійно вивчав відповідні пропозиції від роботодавців, розміщені у засобах масової інформації, у тому числі, у мережі Інтернет, дійсно звертався до відповідача для укладення спірного договору, а не трудової угоди. При цьому суд, окрім показань позивача, враховує ту обставину, що представники відповідача, за їхніми ж словами, здійснювали пошук вакансій для клієнтів у тих же засобах масової інформації. Більш того, та обставина, що деякі з умов спірного договору (п.2.2.1 та п.2.2.8) суперечать вимогам закону, свідчать на користь того, що за звичайних умов позивач, як людина у пошуках роботи (і, відповідно, джерел існування), не укладав би цей правочин на явно дискримінаційних умовах (відмова від права ініціювати зміни до договору, не укладати подібних договорів з іншими особами). Також підтвердженням помилки позивача щодо предмету спірного договору та природи правовідносин з відповідачем, які виникають на підставі цього договору, є неконкретність цього предмету у так званому «заказі-заявці» (п.1.3 та п.3.13 договору). На користь того, що позивач дійсно помилявся щодо природи спірного правочину, свідчить й та обставина, що він звернувся з цим позовом наступного дня після отримання ним копії спірного договору від представників відповідача. Суд вважає неспроможними доводи представників відповідача про те, що позивач не помилявся щодо предмету спірного договору, оскільки відповідачем були у повному обсязі виконані зобов'язання за спірним договором, про що складено інформаційний лист (а.с.33) Так, цей документ не відповідає вимогам допустимості доказів згідно зі ст.59 ЦПК України, оскільки у ньому зазначено, що він складений до договору від 15.04.2014р. Але саме 15.04.2014р. сторони не укладали між собою ніяких договорів. Також цей лист містить нічим не підтверджений запис про відмову позивача від його підпису. При цьому датою складання цього листа (після застереження про відмову позивача від його підпису) зазначено « 15.04.2014р.». В той же час у судовому засіданні встановлено, що позивач не приходив до відповідача в цей день. Крім того, «клієнт» договору про консультаційно-інформаційне обслуговування є споживачем у розумінні п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». То ж такий договір має відповідати вимогам вказаного закону, у тому числі, статті 15, яка гарантує право споживача на інформацію про продукцію (послугу). Але вказаним вимогам закону спірний договір не задовольняє. Суду не надано достатніх та допустимих доказів, що інформація про послугу, яка є предметом спірного договору, надавался позивачу (як споживачеві) до замовлення послуги. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Так, згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Ці правові наслідки застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Таким чином, суд приходить до висновку про недійсність спірного договору на підставі ст.229 ЦК України. Визнаючи спірний договір недійсним, суд, за правилами ст.216 ЦК України, застосовує наслідки недійсності правочину у вигляді зобов'язання відповідача повернути позивачу одержані від нього за цим договором грошові кошти у сумі 600 грн. При цьому той факт, що відповідач припинив свою підприємницьку діяльність у якості фізичної особи - підприємця, не має значення для вирішення даного цивільно-правового спору. Так, згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04.12.2013р. у справі №6-125цс13, у разі припинення суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як за фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Також згідно зі ст.88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від оплати судового збору на підставі п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», суд стягує з відповідача судовий збір на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved