Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів, мотивуючи заявлені вимоги тим, що мав з нею домовленість про купівлю за кошти в сумі 80000 гривень будинку під номером [ADDRESS], уклав з нею письмовий договір про сплату вказаної суми коштів, передав у рахунок оплати вартості будинку 07 травня 2013 року 12000 гривень та згодом ще 28000 гривень. У жовтні 2013 року відповідач повідомила його про необхідність виселення з будинку, написала розписку про повернення коштів в сумі 28000 гривень до 15 квітня 2014 року. Оскільки до даного часу вказані йому не повернуто, просив стягнути з відповідача сплачені в рахунок вартості будинку кошти в сумі 40000 гривень з урахуванням 3 відсотків річних в сумі 1200 гривень та понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснив, що будинок по [ADDRESS] належав його бабусі та матері відповідача [PERSON] У 2011 році зі згоди бабусі та відповідача, яка доглядала хвору бабусю, він вселився у вказаний будинок. Проживаючи в будинку, сплачував житлово-комунальні послуги. З відповідачем мав домовленість про сплату половини вартості будинку в сумі 80000 гривень. 07 травня 2013 року вони уклали письмовий договір, яким передбачили розмір коштів, які підлягають сплаті та порядок фіксування їх передачі. Того дня сплатив відповідачу 12000 гривень та у липні чи серпні 2013 року - 28000 гривень. До реєстру була занесена лише перша сума коштів, коли передавав другу - реєстр не знайшов. У жовтні 2013 року відповідач повідомила його про необхідність сплати коштів за договором, або виселення. Він коштів не мав, а тому зобов'язався виселитися при умові повернення відповідачем сплачених ним коштів. Відповідач написала розписку про повернення коштів в сумі 28000 гривень до 15 квітня 2014 року. Коштів не повернула. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги, надав суду пояснення, аналогічні поясненням позивача. Відповідач позовні вимоги не визнала, суду пояснила, що позивач поселився в будинку її матері [PERSON] у травні 2011 року з її дозволу. [PERSON] заперечувала проти його вселення, проте позивач сплатив кошти в сумі 16000 гривень за проживання у будинку, які на той час були необхідними для її лікування. Мама була хвора та проживала з нею, оскільки потребувала постійного стороннього догляду. Їй відомо, що згодом позивач мав попередню домовленість з [PERSON] про придбання належного їй будинку. Вона доглянула та похоронила матір, є спадкоємцем матері за складеним нею заповітом. Після смерті матері [INFO] прийняла спадщину, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом у грудні 2012 року. 07 травня 2013 року уклала з позивачем договір про продаж будинку та отримала від нього 12000 гривень в рахунок його вартості. Оскільки решту коштів позивач не сплатив, проживає в будинку до даного часу та виселятися не бажає, вважає, що отримані кошти не підлягають поверненню, оскільки є коштами за користування будинком. При написанні розписки 15 жовтня 2013 року зобов'язалась сплатити позивачу кошти в сумі 28000 гривень в разі його виїзду з будинку, оскільки він та його родичі погрожували їй, вимагали повернення коштів з урахуванням тієї суми коштів, яка була передана матері в сумі 16000 гривень. З цих підстав у розписці невірно зазначила рік її написання. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги вважає безпідставними, укладений сторонами 07 травня 2013 року договір нікчемним, факт передачі коштів в сумі 28000 гривень недоведеним. Вважає, що між позивачем і [PERSON] та згодом відповідачем склались відносини щодо оренди житла. Суд, заслухавши сторони та їх представників, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. За положеннями ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу та мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та мати форму договору, яка визначена і до основного договору. В судовому засіданні встановлено, що 07 травня 2013 року сторони домовились про купівлю-продаж будинку під номером [ADDRESS]. Вказаний будинок на час домовленості належав відповідачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Миронівського нотаріального округу Київської області 11 грудня 2012 року, реєстровий номер № 6200. 07 травня 2013 року сторони уклали письмовий договір, за яким позивач зобов'язався виплатити відповідачу за будинок, розташований по [ADDRESS], кошти в сумі 80000 гривень протягом трьох років шести місяців. В договорі було передбачено, що факт передачі коштів має бути зафіксованим у спеціальному реєстрі, який є додатком № 2 до договору, який має містити особисті підписи отримувача коштів і їх платника. Реєстр внесення коштів містить відомості про сплату позивачем та отримання відповідачем 07 травня 2013 року коштів в сумі 12000 гривень. Іншої інформації про передачу коштів позивачем реєстр не містить. Відповідач не спростувала факт отримання від позивача 07 травня 2013 року коштів в сумі 12000 гривень в рахунок платежів за належний їй будинок. Договір купівлі-продажу будинку, розташованого по [ADDRESS], сторони не уклали. 31 липня 2013 року відповідач за договором дарування передала будинок під номером [ADDRESS] у власність сину [PERSON] Вказані обставини підтверджені договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Миронівського нотаріального округу Київської області 31 липня 2013 року, реєстровий номер № 4307, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 7366060 від 31 липня 2013 року. У разі якщо сторони лише домовилися укласти договір, але не оформили його, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися. Аванс служить доказом укладення договору, але, на відміну від завдатку, не є способом забезпечення виконання зобов'язання. Встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з позивача платежів, є авансом, тобто грошовою сумою, яка передана однією стороною договору другій у рахунок майбутніх платежів. Вказана сума коштів підлягає поверненню особі, що їх сплатила, оскільки сторони не оформили договір, про укладання якого мали домовленість, кошти в сумі 12000 гривень, отримані відповідачем в рахунок оплати вартості будинку, нею не повернуті. Зважаючи на встановлені обставини щодо підстав передачі позивачем коштів в сумі 12000 гривень, посилання відповідача на ті обставини, що вказана сума коштів була внесена як оплата за проживання позивача в будинку не ґрунтуються на законі. Розпискою від 15 жовтня 2014 року (складеною відповідачем 15 жовтня 2013 року) відповідач зобов'язалась повернути позивачу кошти в строк до 15 квітня 2014 року. Умова укладеного сторонами 07 травня 2013 року договору про необхідність повернення коштів в разі розірвання даного договору є грошовим зобов'язанням, у разі невиконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням, у тому числі, 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи вказану норму, відповідач має нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Заборговані кошти підлягають стягненню з неї з урахуванням 3 % річних від суми авансу. Розмір 3 % річних позивачем розрахований невірно та становить 81 гривню 86 копійок. Вказаний розмір суд розрахував наступним чином: 12000 (сума заборгованості) х 3 (відсотки) х 83 ( кількість днів прострочення за період з 16 квітня 2014 року по день винесення рішення) : 365 : 100 = 81,86. З урахуванням вказаного розміру 3 % річних з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 12081,86 гривень. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вимоги позивача про стягнення з відповідача авансу в сумі 40000 гривень є недоведеними, оскільки недоведений факт передачі відповідачу в рахунок платежів за будинок коштів в такій сумі. За умовами укладеного сторонами 07 травня 2013 року договору відповідач має виплатити позивачу суму коштів яка внесена за будинок й занесена до реєстру, який є додатком до договору. Реєстр як письмовий доказ передачі та отримання коштів містить відомості про передачу позивачем відповідачу коштів в сумі 12000 гривень. Іншої інформації про передачу та отримання реєстр не містить. Відповідно до розписки від 15 жовтня 2014 року (складеної 15 жовтня 2013 року) відповідач зобов'язалась повернути позивачу кошти в сумі 28000 гривень, проте вказаний письмовий документ не може бути розцінений як доказ передачі позивачем відповідачу в рахунок майбутніх платежів за належний їй будинок коштів у вказаному розмірі. Показання допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо передачі позивачем відповідачу коштів в сумі 28000 гривень суд вважає неправдивими та такими, що не є засобом доказування. Свідки надали суперечливі показання щодо часу передання коштів: [PERSON] зазначив, що кошти передавались весною 2013 року, [PERSON] показала, що факт передачі мав місце влітку 2013 року, [PERSON] зазначила, що кошти були передані у жовтні 2013 року у день написання відповідачем розписки про їх повернення. За положеннями ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у Постанові Пленуму від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Відповідності до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При подачі до суду позовної заяви позивачем було сплачено 417 гривень судового збору, що підтверджується квитанцією від 08.05.2014 року. Заявлені вимоги підлягали оплаті судовим збором в сумі 412 гривень. Виходячи з вказаної суми, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на його користь. Відповідачем понесені витрати за надання правової допомоги в розмірі 1500 гривень, що підтверджується договором про надання правової допомоги № 04/07/14 від 03 липня 2014 року та квитанцією про її оплату від 03 липня 2014 року. Згідно розрахунку витрат на правову допомогу на консультування позивача, вивчення та правовий аналіз матеріалів справи адвокат витратив по 1 годині, на підготовку письмових заперечень проти позову - 2,5 години. Розмір витрат на правову допомогу, заявлений позивачем, не перевищує граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу, встановленого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI, а тому підлягає стягненню з позивача відповідно до правил ст. 88 ЦПК України. Вимоги позивача задоволені на суму 12081,86 грн., відповідно йому відмовлено у позовних вимогах на суму 29118,14 грн.

Outcome: approved