Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який згодом уточнив та згідно уточнених позовних вимог просить суд визнати кредитний договір, укладений від його імені з АТ КБ «Приватбанк» недійсним, із застосуванням реституції по кредитному ліміту у розмірі 27000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.06.2018 року його побили та відібрали телефон, обручку та гаманець з банківською карткою. З цього приводу позивач 22.06.2018 року звернувся до відділення поліції з відповідною заявою, де його було визнано потерпілим, проте до теперішнього часу результатів розгляду справи немає. Після нанесених тілесних ушкоджень позивач себе погано почував і намагався заблокувати свою кредитну карту через мережу інтернет, але спроби були невдалі через відсутність телефону, який викрали. 27.06.2018 року позивач прийшов до відділення АТ КБ «Приватбанк» та написав відповідну заяву, де вказав що його пограбували. Після пограбування, у тому числі мобільного телефону із особистим фінансовим кабінетом (Приват24), позивачеві на електронну адресу почали надходити повідомлення про несанкціоновані зняття коштів, у зв`язку з чим останній попросив довідку про рух коштів на кредитній картці для інформації в поліцію. На кредитній картці позивача було встановлено кредитний ліміт у розмірі 27 000 грн., станом на 19.06.2019 року заборгованість становила приблизно 82 000 грн. Після звернення до банку із заявою 27.06.2018 року, банк самостійно заблокував і перевипустив карту, так як проведені операції протягом 6 днів, той час, коли була викрадена карта, підлягали сумніву. З метою мирного урегулювання спору, позивач неодноразово звертався до відділення банку з проханням провести реструктуризацію боргу, з урахуванням лише його боргів до викрадення карти, тобто до 21.06.2018 року, проте банк зазначив про можливість перерахувати борг лише за рішенням чи вироком суду. Позивач у судове засідання надав письмову заяву, в якій заявлені вимоги підтримав, просив розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, заяв до суду не надав. Між тим, представник позивача надав до суду відзив на першу редакцію позовної заяви, проте на уточнений позов відзив до суду не надходив. Дослідивши матеріали справи, судом установлено наступне. Так, 22.06.2018 року позивач звернувся до Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про проведення розслідування, в якій зазначив, що 21.06.2018 року біля магазину «Продукти», розташованого за адресою: [ADDRESS], він виявив відсутність мобільного телефону, обручки та гаманця із банківськими картками (а.с.7). За даним фактом 23.06.2018 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, кримінальне провадження №12018040750001424 за ч. 1 ст. 185 КК України (а.с.9). Згідно постанови слідчого про визнання потерпілим від 19.11.2018 року [PERSON] визнано потерпілим у даному кримінальному провадженні (а.с.48). Відповідно до відповіді слідчого СВ Саксаганського ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області Верповського Б.М. від 10.06.2019 року, за заявою [PERSON] проводиться досудове розслідування по кримінальному провадженню №12018040750001424 від 23.06.2018 року, тривають слідчі (розшукові) дії, направлені на встановлення особи, яка скоїла дане кримінальне правопорушення (а.с.8). 27.06.2018 року [PERSON] звернувся до АК КБ «Приватбанк» із заявою про надання інформації (виписки) за період з 21.06.2018 року, в якій також повідомив, що 21.06.2018 року, ймовірно за адресою : [ADDRESS] або [ADDRESS] у нього було викрадено мобільний телефон та на його електронну пошту надходять повідомлення про несанкціоновані спроби зняття коштів (а.с.10). Згідно Виписки із амбулаторної карти [PERSON] , останній 27.06.2018 року був оглянутий лікарем травматологом з приводу травмування 21.06.2018 року біля свого будинку, встановлено діагноз та рекомендовано лікування (а.с.11,12). 29.05.2019 року АТ КБ «Приватбанк» від [PERSON] отримано заяву, в якій останній просить провести реструктуризацію боргу з цільового кредитування до 21.06.2018 року (а.с.13). Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» від 11.06.2019 року, видана [PERSON] картка № [NUMBER] була закрита та перевипущена 27.06.2018 року на картку № [NUMBER] (а.с.14). Згідно виписки по картці/рахунку № [NUMBER] за період 21.06.2018 року по 30.06.2018 року, встановлено використання (зняття) грошових коштів та поповнення рахунку. Усього витрат за період - 32484 грн. 22 коп., усього надходжень - 34303 грн. (а.с.15-17). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованість на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому, згідно ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Частина 5 ст. 263 ЦПК України передбачає, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, згідно уточнених позовних вимог позивач просить суд визнати кредитний договір, укладений від його імені з відповідачем недійсним, при цьому не конкретизує який саме договір, не надає суду такого договору в якості доказу, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості дослідити як сам договір та і умови на яких він укладався, що у свою чергу унеможливлює ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Отже, позовна вимога позивача щодо визнання кредитного договору, укладеного від його імені із відповідачем необґрунтована, непідтверджена допустимими, належними та достатніми доказами та відповідно задоволенню не підлягає. Разом з тим, відповідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як передбачено п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оскільки вимога щодо застосування реституції по кредитному ліміту у розмірі 27 000 грн. є похідною від вимоги про визнання кредитного договору недійсним, у задоволенні якої відмовлено, суд уважає за необхідне також відмовити у задоволенні і цієї вимоги. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, а також враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд відносить судові витрати по справі на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed