Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на відсутність згоди відповідача на виїзд дітей за межі України у період днів, які відведені для спілкування дітей з позивачем. З урахуванням уточнення позовних вимог, просить надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , за кордон без дозволу (згоди) та супроводу матері дітей [PERSON] : до Турецької Республіки (Туреччини) на строк 30 календарних днів в період часу з 01.08.2021 року по 31.08.2021; до Арабської Республіки Єгипет (Єгипту) на строк сім календарних днів в період часу з 15.10.2021 року по 15.11.2021 року, а також з 15.10.2022 року по 15.11.2022 року; до Республіки Польщі на строк сім календарних днів в період часу з 24.12.2021 року по 12.01.2022 року; до Королівства Іспанія (Іспанії) на строк 30 календарних днів в період часу з 01.07.2022 року по 31.07.2022 року; до Андорри на строк сім календарних днів в період часу з 24.12.2022 року по 12.01.2023 року. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, з підстав зазначених в позові, просили їх задовольнити. З пояснень позивача вбачається, що він хоче забезпечити розвиток синів, має можливість подорожувати разом з ними під час канікул. Відповідач в судовому засіданні зазначила, що враховуючи наявність карантину, має певні заперечення щодо подорожей дітей, крім того у [PERSON] діагностовано -дерматит, позовні вимоги визнала частково. В судових дебатах зазначила, що покладається на розсуд суду. Представник третьої особи виконавчого комітету Суворовської районної у м. Херсоні ради під час підготовчого засідання зазначила, що на її думку, враховуючи наявність мирової угоди між сторонами щодо визначення способу участі у спілкуванні та вихованні дітей, не повинно бути перешкод для виїзду дітей з батьком. В судовому засіданні покладалась на розсуд суду при вирішенні клопотань, після виходу суду з нарадчої кімнати після вирішення клопотань, в судовому засіданні була відсутня. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 20.11.2020 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] , що вбачається з свідоцтв про народження серія [NUMBER] , серія [NUMBER] . Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 01.10.2019 року розірвано шлюб між сторонами. 19.02.2020 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області затверджено мирову угоду, за умовами якої сторони визначили місце проживання дітей з матір`ю та спосіб участі батька у спілкуванні та вихованні дітей. 03.11.2020 року позивач на адресу відповідача направив лист з проханням надати дозвіл на виїзд з ним дітей за межі України. Відповідно до консультативного висновку від 29.01.2020 року [PERSON] має діагноз - атопічний дерматит. Даний медичний документ складено рік назад, крім того він не містить протипоказань щодо подорожей, має рекомендації відносно перебування на сонці. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території країни, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батькам, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з статтею 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішуються батьками спільно. Згідно з пунктом 3 ч. 2 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виходячи зі змісту частини 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України і порядок розв`язання спорів у цій сфері регулюються Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України». Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Крім того, ст. 1 ч. 3 Конвенції прав дитини від 20.11.1989, встановлено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того одного з батьків, необхідно для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини. Такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року, за наслідками розгляду справи № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). При цьому, Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відійти від правового висновку Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 235/139/16-ц (провадження № 6-15цс17), за змістом якого дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначення його початку й закінчення; пріоритетним у цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. Звертаючись до суду з указаним позовом позивач зазначає, що відмова надати дозвіл на виїзд за кордон дітям шкодить інтересам дітей, не сприяє їх гармонійному та всебічному розгляду, а також відпочинку. При вирішенні даної справи суд також враховує положення постанови КЦС ВС у справі № 757/9006/16-ц. Виходячи з пояснень та поведінки сторін в судовому засіданні, судом встановлено, що сторони не можуть узгодити питання виїзду за кордон їхніх спільних малолітніх дітей під час канікул та відпочинку, така ситуація на даний час та у подальшому може впливати на інтереси дітей й мати негативний характер щодо розвитку малолітніх, у зв`язку із відсутністю згоди матері наданої у встановленому порядку на виїзд синів за кордон, позивач не може оформити документи для виїзду малолітніх синів за межі України, тому суд вважає вимоги позивача обґрунтованим та такими, що не суперечать інтересам дітей, а лише сприяють забезпеченню їх відпочинку та гармонійного, духовного та морального розвитку, відтак позов підлягає задоволенню. Суд вважає, доведеним, що баланс інтересів батьків та законних та обґрунтованих інтересів малолітніх дітей буде дотримано у разі дозволу судом на виїзд дитини за межі України для відпочинку. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved