Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в мережі «Інтернет» знайшов оголошення про продаж легкового автомобіля марки «Renault Sandero Stepway» з дизельним двигуном, 2015 року випуску, вартістю 240000 гривень. Зателефонувавши на контактний номер телефону, отримав повідомлення про те, що для придбання вказаного автомобіля він може звернутись до найближчого представництва ТОВ «Лізингова компанія «Єврокар Україна». 28 грудня 2016 року він звернувся до представництва відповідача з проханням у допомозі придбання легкового автомобіля марки «Renault Sandero Stepway» з дизельним двигуном, 2015 року випуску, вартістю 240000 гривень. Представник відповідача Цитрин Я.Е. надала позивачеві бланк договору фінансового лізингу та два рахунки до сплати: один на 10000 гривень, інший на 12224 гривні 40 копійок. Представник відповідача також зазначила, що оскільки на даний час легковий автомобіль марки «Renault Sandero Stepway» відсутній у прайс-литсі, в договорі тимчасово буде зазначено автомобіль марки «Renault Logan mev authentique». При цьому представник запевнила, що позивач отримає автомобіль саме автомобіль марки «Renault Sandero Stepway» з дизельним двигуном, 2015 року випуску про що буде внесено зміни до договору фінансового лізингу після фактичного отримання позивачем автомобіля. За таких обставин позивач уклав договір фінансового лізингу № 306 від 28.12.2016 року та сплатив відповідачеві кошти в сумі 10000 гривень за платіжною квитанцією № 67 від 28.12.2016 року і 12224 гривні 40 копійок за платіжною квитанцією № 75 від 28.12.2016 року. В супереч домовленостям, 04 січня 2017 року позивачеві зателефонувала офіс-менеджер головного відділення і повідомила, що потрібно доплатити 70000 гривень, а потім позивач зможе отримати автомобіль «Renault Logan mev authentique», 2016 року випуску, вартістю 317492 гривень. Заперечення позивача про те, що він мав намір придбати інший автомобіль марки «Renault Sandero Stepway» представником відповідача не приймались до уваги, тому 05 січня 2917 року позивач надіслав на адресу відповідача письмову заяву про розірвання укладеного договору та повернення сплачених коштів. Відповіді на зазначену заяву він не отримав. Позивач вважає вказаний договір недійсним, оскільки умови договору є несправедливими, так як договір фінансового лізингу № 306 від 28.12.2016 року не відповідає вимогам чинного законодавства, грубо порушує права позивача як споживача послуг. 16 березня 2017 року представник позивача надіслав заяву про уточнення до позовної заяви, вимагаючи у спосіб захисту прав споживача визнати недійсним договір фінансового лізингу № 306 від 28.12.2016 року, який було укладено між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» та [PERSON] і стягнути з відповідача кошти в сумі 22224 гривні 40 копійок, які були сплачені позивачем за договором фінансового лізингу № 306 від 28.12.2016 року. 06 липня 2017 року ухвалою суду проведено заміну неналежного відповідача - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Єврокар Україна», на належного - товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна». Відповідач не визнав пред'явлений позов, надіславши до суду письмове заперечення, посилаючись на те, що позов є безпідставним, необгрунтованим і таким, ще не підкріплений жодним належним чи допустимим доказом. Відповідач вважає, що позивач сам винен у ситуації, яка склалась. На думку відповідача, позивач халатно та самовпевнено поставився до укладання правочину, не виявив уважності при його підписанні. Відповідач зазначив, що вся модель захисту позовних вимог є невмотивованою та побудованою на припущеннях, а викладені позивачем обставини - перекручені. Відповідач зазначив, що договір фінансового лізингу, який укладено між сторонами, відповідає положенням законодавства і внутрішній волі сторін. Позивач своїм підписом засвідчив факт ознайомлення та згоду з умовами договору, які є справедливими. Відповідач вважає, що позивач халатно поставився до підписання договору і порушив принцип добросовісності при підписанні договору фінансового лізингу. Відповідач вважає, що посилання позивача на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є некоректним і не може бути підставою для задоволення вимог. Відповідач зазначив, що твердження позивача щодо несправедливості умов укладеного договору стосується про факти, які на його думку підтверджують диспропорцію між правами та обов'язками сторін, яке проявляється у істотній зміні умов договору. На його думку включення додаткових гарантій забезпечення прав лізингодавця є способом захисту і відповідає цивілістичній практиці. На думку відповідача, позивач неуважно прочитав умови договору в частині визначення строків передачі предмету лізингу, а страхові витрати ніяким чином не стосуються істотних умов договору. Вартість предмету лізингу та платежі за договором визначаються статтею 8 договору. На думку відповідача пункт 8.6 договору зазначає, що усі поточні авансові та лізингові платежі сплачуються лізингоодержувачем рівними частками з 1 по 10 число поточного місяця і такий обов'язок покладається договором на лізингоодержувача, який має своєчасно та у повному обсязі сплачувати лізингові платежі. Відповідач посилається на положення ЦК України про свободу договору. На його думку, ніхто не примушував позивача укладати договір, тому вважає, що не вводив позивача в оману. Відповідач переконаний, що даний позов є способом ухилитись від взятих на себе зобов'язань. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 28 грудня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» в особі представника Цитрин Я.Е. (за договором - «Лізингодавець») та [PERSON] (за договором - «Лізингоодержувач») було укладено Договір фінансового лізингу № 306 (а.с. 7-14). Відповідно до умов вказаного договору «Лізингодавець» зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль «Renault Logan mev authentique» та передати його в користування «Лізингоодержувачу» на строк та на умовах, передбачених договором, а «Лізингоодержувач» - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. Права і обов'язки сторін за укладеним договором регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР). Частиною 1 статті 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини 2 статті 1 Закону Законом України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (частина 1 статті 2 Закону Законом України «Про фінансовий лізинг»). В день підписання спірного договору позивач [PERSON] сплатив на рахунок товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» передбачену договором часткову оплату за транспортний засіб в сумі кошти в сумі 10000 гривень за платіжною квитанцією № 67 від 28.12.2016 року і 12224 гривні 40 копійок за платіжною квитанцією № 75 від 28.12.2016 року (а.с. 15). Як вбачається із зазначених квитанцій, призначення платежу - комісія за організацію по Договору Фінансового Лізингу № 306 від 28.12.2016 року (а.с. 15). Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1). Правовий аналіз договору фінансового лізингу № 306 від 28.12.2016 року, який оспорює позивач [PERSON] вказує на те, що Закон України «Про захист прав споживачів» поширюється на спірні правовідносини, враховуючи суб'єктивний склад сторін за договором, предмет договору - транспортний засіб і характер зобов'язань. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно із частиною 3 статті 18 Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно пункту 8.2 оспорюваного договору вартість предмета лізингу на момент укладення становила 11672,50 доларів США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 370492 гривень (а.с. 10). Частина 2 статті 6 Закону Законом України «Про фінансовий лізинг» вказує, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Аналіз змісту оспорюваного договору вказує на те, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Наведені обставини свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно пункту 12.1 спірного договору у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску. Встановлені обставини свідчать про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до частини 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Частиною 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Враховуючи, що судом встановлено ряд умов укладеного договору в порушення вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в матеріалах справи відсутні будь-які докази про те, що відповідачем вчинялись будь-які дії на виконання зобов'язань за цим договором, суд відповідно до вимог частини 1 статті 215, частини 1 статті 203 ЦК України вбачає підстави для визнання цього договору недійсним в цілому. Викладені обставини узгоджуються з правовою позицією Верховного суду України у справах № 6-330цс-16 від 08.06.2016 та у справі № 6-3020цс-15 від 11.05.2016. Вирішуючи питання про те, які правові наслідки визнання недійсним укладеного правочину, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з платіжних квитанцій спірний договір частково виконав лише позивач. Тому, в порядку судового захисту порушеного права з відповідача слід стягнути всі кошти, які сплачені позивачем за недійсним договором. 05 січня 2017 року, не погодившись з умовами спірного договору, позивач надіслав на адресу ТОВ «Єврокар Україна» заяву про повернення коштів за вказаним договором (а.с. 16). Таким чином, позивач у спосіб захисту прав споживача він відкликав свою згоду на укладення договору фінансового лізингу на транспортний засіб і просив повернути сплачені кошти. Відповідно до частини 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. У відповідності до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вищенаведені обставини спростовують твердження відповідача про те, що позов є безпідставним, необгрунтованим, що позивач сам винен у ситуації, яка склалась. На момент укладання спірного договору фінансового лізингу № 306 від 28.12.2016 року у відповідача був відсутній предмет договору - транспортний засіб, який зазначений у специфікації, відповідач як лізингодавець за договором не спростував твердження позивача про те, що він мав намір придбати транспортний засіб іншої марки, оскільки договір заповнявся представником відповідача. Правильність посилання позивача на норми, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» підтверджено правовими позиціями Верховного Суду України, які відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до частини 1, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved