Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.1974 р. належить будинок [ADDRESS] . Оригінал договору було втрачено, отримати дублікат не має можливості, а тому єдиним правовим способом встановлення права власності є звернення до суду. Просив визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок за номером шість, загальною площею 61,5 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м., допоміжна площа 29,8 кв.м., з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.04.2020 р. відкрито провадження по справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 04.05.2020 р. підготовче провадження закрито, розпочато розгляд справи по суті. Відповідач у строк, встановлений судом, відзив на позовну заяву не надав. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Зокрема судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.12.1974 р., посвідченого державним нотаріусом Селидівської держнотконтори 03.12.1974 р. за р.№ 4367, зареєстрованому у Селидіському БТІ 03.12.1974 р. р.№ 1824, належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Селидівського БТІ, копією договору та технічною документацією на будинок,завіреними належним чином. Постановою від 28.04.2020 р. у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено, оскільки всі документи, прийняті на зберігання в Донецькій обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м.Донецьку, доступ до яких відсутній, так як на даний час Донецький обласний державний нотаріальний архів знаходиться на непідконтрольній Україні території. Як вбачається з повідомлення Першої селидівської державної нотаріальної контори, справи 1974 р. було передано на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву. Згідно повідомлення Донецького обласного державного нотаріального архіву надати відповідь не виявляється можливим, оскільки всі документи Першої селидівської держнотконтори за період 1956 - 1997 р. прийняті на зберігання в Донецькій обласний державний нотаріальний архів, залишилися в архівосховищах нотаріального архіву в м.Донецьку, доступ до яких відсутній. Аналізуючи доводи сторони позивача, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до правил ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Предметом позову у дані справі є вимога позивачів до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав втрати останнім правовстановлюючого документа на такий об`єкт. Як передбачено ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно, зокрема, на квартиру або жилий будинок. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпоряджання таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Відповідно до вимог ст.392 ЦК України право на позов з підстав втрати правовстановлюючого документа виникає у особи, яка фактично володіє спірним майном у тому разі, коли таке право не оспорюється іншими особами, тобто за відсутності обставин, які свідчать про наявність у них права вимоги щодо спірного майна та за відсутності можливості отримання дублікату правовстановлюючого документа. Відповідно до п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. В разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа. В разі якщо позивачем не доведено порушення, невизнання та /або оспорення його прав власника спірного нерухомого майна відповідачем, як і не доведено того, що відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає у реалізації останнім права на володіння, користування та /або розпорядження спірним об`єктом нерухомого майна , то відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 13.05.2019 року в справі № 905/494/18. Так, суд вважає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, що також узгоджується з позицію Європейського суду з прав людини, який розвиває цей принцип у своїй практиці, наприклад, у справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey), «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. <…> Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача обгрутновані та підлягають задоволенню, оскільки позивач через відсутність правовстановлюючих документів позбавлений можливості оформити свої спадкові права в іншому порядку, аніж в судовому. На підставі викладеного,

Outcome: approved