Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який потім уточнив і просить звернути стягнення на квартиру загальною площею 71,60 кв.м., житловою площею 30,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № ODB0GK01420540 від 26.10.2017 р.) Публічним Акціонерним Товариством Комерційний Банк «Приватбанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул.. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570 із укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Виселити [PERSON], 1969 року народження, [PERSON], 1974 року народження, [PERSON], 1995 року народження, та [PERSON], 2001 року народження, які зареєстровані та проживають у квартирі, розташованій за адресою: Одеська область, Біляївський район, м. Біляївка, Одеська область. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договором кредиту належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати до сплати податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 25.04.2014 року має заборгованість - 285 924, 41 грн. Представник позивача до судового засідання не з'явився, але на адресу суду надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, на позовних вимогах наполягав. В судове засідання представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не зявився, але на адресу суду надіслав заяву в якій просив розглянути справу без його участі, та заперечення щодо позову в якім пояснив, щовідсоткова ставка з 2007 року по 2008 рік становила 15%, а з 01.02.2009 року визначається вже у розмірі 25,48%, тобто значно завищена. За Кредитним договором №ODB0GK01420549 банк не дотримався умов, визначених в п.2.3.1, а в односторонньому порядку змінив процентну ставку на 25,48 % лише 01.02.2009 року, після набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», що свідчить про нікчемність правочину. [PERSON], [PERSON], третя особа - служба у справах дітей Біляївської райдержадміністрації в судове засідання не з'явились. Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 26.10.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір кредиту №ODB0GK01420549 згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 88 375, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.10.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 26.10.2007 року уклали договір іптеки № №ODB0GK01420549. згідно з договором іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 71,60 кв. м., житловою площею 30,20 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. Обумовлена сторонами договору іптеки ціна предмету іпотеки становит 126 250, 00 грн. Відповідно до п.3.1 вказаного договору, за користування кредитом у період з дати списання з кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісячно в період сплати сплачує відсотки у розмірі, зазначеному в п. 7.1 цього договору. Згідно з п.7.1 договору щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1354,09 гривень для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, нагороди. Судом встановлено, що на виконання зазначених умов вказаного договору [PERSON], щомісячно, до теперішнього часу надає банку грошові кошти - передбачений договором щомісячний платіж для погашення заборгованості по кредитному договору, що підтверджується відповідними квитанціями. Тому посилання позивач на ненадання [PERSON] належного доказу виконання умов кредитного договору є безпідставними. Дата погашення кредиту наступає лише у 2027 році, тобто відповідно до умов договору та ст. 526 ЦК України є час для подальшої щомісячної сплати грошових коштів для погашення заборгованості. Згідно п. 22 договору іпотеки, складеного 26.10.2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], у випадку порушення кредитного договору позичальником або цього договору іпотекодавцем іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення. Якщо протягом тридцяти денного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. З урахуванням того, що іпотекодавцем та позичальником, кредитний договір та договір іпотеки не порушено, то згідно з п. 22 договору іпотеки, а також вимог ст.12, 37 Закону України «Про іпотеку», право почати звернення на предмет іпотеки на теперішній час у іпотекодержателя не виникло. Як у позовній заяві так і в уточненій позовній заяві зазначено про надання кредиту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26.10.2027 року. У додатку до позовної заяви - розрахунку заборгованості за кредитним договором зазначено, що відсоткова ставка з 2007 року по 2008 рік становила 15%, а з 01.02.2009 року визначається вже у розмірі 25,48%, тобто значно завищена. Разом з тим, розрахунок заборгованості за кредитним договором з урахуванням завищеної процентної ставки (з 15% до 25,48%) є необґрунтованим у зв'язку з нікчемністю правочину - учинення банком такої дії, як підвищення 01.02.2009 року відсоткової ставки до 25,48 %. Відповідно до п.2.3.1 кредитного договору сторони домовилися, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом. Також встановлено порядок збільшення відсоткової ставки: при цьому банк спрямовує позичальнику письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки. Після набуття 09.01.2009 року чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким ЦК України доповнено ст.1056-1, [PERSON] 20.01.2009 року отримав від ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» лист - повідомлення, що банк змушений вимагати зміни умови кредитного договору № ODB0GK01420549 від 26.10.2007 року в частині зміни відсоткової ставки. Судом встановлено, що вказаний лист надійшов [PERSON] після 09.01.2016 року про що свідчить наданий банком в додатку до позовної заяви реєстр № 205 на замовні письма, відправлені 09.01.2009 року, в тому числі лист на його адресу, і у вказаному реєстрі зазначена дата 09.01.2009 року. Це свідчить, що на вказану дату лист знаходився в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в м.Дніпропетровськ, а отримав [PERSON] його ще пізніше, оскільки лист направлено на адресу на велику відстань - в с.Шевченкове Кілійського району Одеської області. Крім представник [PERSON] та він вказали, що лист банку про підвищення відсоткової ставки був отриманий [PERSON] лише 13-14 січня 2009 року, що підтверджується аудіозаписом на дискі. В зазначеному повідомленні вказано, що з 01.02.2009 року відсоткова ставка кредитним договором № ODB0GK01420549 складатиме (тобто не змінена, а буде змінена в майбутньому) 25,48%. Також вказано, що розмір нового платежу [PERSON] зможе дізнатися звернувшись у відділення банку після 03.02.2009 року (тобто ні на момент складання листа банк, а на момент отримання листа - [PERSON] навіть не знав про суму сплати, що свідчить про відсутність відповідного рішення про збільшення розміру платежу). Зі змісту вказаного листа слідує, що це не є письмовим повідомленням про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки, як це передбачено п.2.3.1 кредитного договору № ODB0GK01420549, а лише пропозиція на подальше погодження з боку [PERSON] на зміну процентної ставки з 01.02.2009 року та наміри банку. Сама ж відсоткова ставка, відповідно до розрахунку банку змінилась лише 01.02.2009 року - після набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», а після цієї дати, тобто дати вступу в силу зміненої відсоткової ставки, [PERSON] протягом 7 днів будь-яких повідомлень від банку не отримав. Таким чином, суд встановив, що банком не дотримано процедуру повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки, як це передбачено п.2.3.1 кредитного договору №ODB0GK01420549, а з наданих банком документів вбачається, що сама відсоткова ставка збільшена до 25,48 % лише 01.02.2009 року. На пропозицію банку згоду на зміни умов договору [PERSON] не надав, відповідної додаткової угоди не підписував і відповідні підтверджуючи документи відсутні в матеріалах справи. Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно роз'яснень, які містять узагальнення Верховним Судом України судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, від 11 листопада 2011 року, беручи до уваги закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч. 1 ст. 58), усі рішення банку у будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку після 10 січня 2009 року є неправомірними (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів); належним повідомленням боржника щодо підвищення процентної ставки за кредитом є спосіб, визначений сторонами у договорі. Банк має довести, що він повідомив боржника належним чином; неправомірною є зміна процентної ставки навіть у разі належного повідомлення, якщо договором чітко передбачено підписання в таких випадках додаткової угоди; потрібно також враховувати поведінку сторін після прийняття рішення банком щодо зміни процентної ставки, зважаючи на положення цивільного законодавства про укладення та зміну договору, зокрема: а) якщо боржник сплачує проценти за новою ставкою, то пропозицію слід вважати прийнятою і правочин вчиненим, враховуючи частини 2, 3 ст. 205, ч. 2 ст. 642 ЦК (навіть за відсутності доказів про належне повідомлення боржника), оскільки фактичні дії свідчать про прийняття пропозиції. Згідно із ч.ч.1 та 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. 09.01.2009 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким ЦК України доповнено ст.1056-1, якою передбачено, що: фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, установлений розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Цей Закон не скасовує й не пом'якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним не потребується. Пленум Верховного Суду України у ч.2 п.4 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року постановив дати судам роз'яснення, що нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. За змістом ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору. З аналізу ст. ст. 5, 627, 629, 653 ЦК України слідує, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов із додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку». Однак, за Кредитним договором №ODB0GK01420549 банк не дотримався умов, визначених в п.2.3.1, а в односторонньому порядку змінив процентну ставку на 25,48 % лише 01.02.2009 року, після набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», що свідчить про нікчемність правочину. Вказані доводи співпадають з аналогічною позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справах № 515/590/15-ц та №6-11010ск 15. Крім того, в самому Кредитному договорі №ODB0GK01420549 зазначена тільки сума щомісячних платежів (1354грн. 09к.), а розмір фіксованої відсоткової ставки станом на 26.10.2016 року взагалі не зазначено ( у тому числі 15 %), у зв'язку з чим неможливо підвищити те, що договором прямо не передбачено. У такому порядку [PERSON] сплачує щомісячні платежі як з моменту укладення договору з 26.10.2007 року так і з 2009 року, у зв'язку з чим, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», будучи незгодним з розмірами виплачених платежів, раніше з аналогічною позовною заявою від 07.11.2011 року звернувся до суду про той саме предмет і з тих саме підстав. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 27.01.2012 року по справі № 2-2660/11, яке вступило в законну силу, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку залишено без задоволення. В рішенні суддя вказала, що у судовому засіданні не було встановлено ні факт невиконання відповідачем зобов'язання за договором, ні порушень ним умов кредитного договору. Рішення вступило в законну силу. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Вищевказане підвищення процентної ставки суперичить Цивільному Кодексу України та актам цивільного законодавства, в саме Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким ЦК України доповнено ст.1056-1. Частина 3 ст. 1056-1 ЦК України говорить про те, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно положень ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а ст.155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України. Враховуючи викладене, судом встеновлено, що позивачем процентна ставка була збільшена вже після вступлення в силу вищевкзаного Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» та ст. 1056-1 ЦК України, а тому дана умова договору є нікчемною та не підлягає визнанню судом недійсною. Тим більше дана умова не вносилася як зміна до змісту кредитного договору.

Outcome: dismissed