Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що відповідач перебував з відповідачем в трудових відносинах та займав посаду судово-медичного експерта Мелітопольського міжрайонного відділення . Після проведеної ревізії фінансовою інспекцією в Запорізькій області проведено планову виїзну ревізію фінансово-господарської діяльності КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Запорізької обласної ради за період з 01.01.2011р. по 10.01.2015р., в ході якої було встановлено порушення та недоліки, а саме: в порушення наказу міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоровя від 05.10.2005р. № 308/519 (Умови) проводилась оплата праці експертів як лікарям, яки надають медичну допомогу населенню. Таким чином, була здійснена неправомірна виплата заробітної плати в сумі 30\~279,31 гр., яку позивач просить стягнути з відповідача. Відповідач проти позову заперечує, про надіслав до суду заяву. Сторони просять розглядати справу за їхньої відсутності. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач займав посаду судово-медичного експерта, про що зазначено в трудовій книжці. Заявляючи вказаний позов, позивач посилається в позовній заяві на ст. ст. 231-234 КЗпП України, а також на ст. ст. 1212, 1166 ЦК України, але передбачені ст.. 1166 ЦК України підстави відповідальності особи за завдану майнову шкоду, застосовуються в разі наявності між сторонами деліктних зобовязань (тобто зобовязань, які виникають внаслідок відшкодування шкоди). Підстави, умови, порядок, межі й розмір матеріальної відповідальності працівників за шкоду заподіяну ними підприємству, установі, організації встановлені главою ІХ КЗпП України. З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги стосуються діяльності відповідача як працівника, який перебував в трудових відносинах з позивачем, а тому відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків регулюється нормами ст. ст. 130 -137 КЗпП України. Судом встановлено, що контрактів, або інших правочинів, які б мали цивільно-правовий характер в сфері виконання відповідачем своїх функціональних обов'язків для забезпечення діяльності позивача - не укладалося. Також між сторонами відсутні укладені договори про встановлення щодо відповідача матеріальної відповідальності Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130 -137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. . Ст. 135-1 КЗпП України містить положення про те, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ст. 133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть: крім працівників за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування, також - керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, і керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Таким чином, законодавець встановив вичерпний перелік норм і обставин згідно з якими відшкодування шкоди завданої підприємству, установі, організації їх працівником проводиться в повному або обмеженому розмірі. Виходячи з матеріалів справи, з відповідачем не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Його діяльність не охоплюється ознаками, переліченими у ст. 134 КЗпП України.. Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивач не довів вину відповідача у неправильному нарахуванні заробітної плати та спричиненні матеріальної шкоди.

Outcome: dismissed