Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який мотивує тим, що 22 травня 2018 року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку № 9 по вул. Українській в с. Дубриничі Перечинського району Закарпатської області. Оскільки він фактом спільного проживання із спадкодавцем прийняв спадщину, однак нотаріусом в оформленні такої йому було відмовлено за відсутності правовстановлюючого документа на спадковий будинок, тому просить позов задовольнити. У підготовче судове засідання позивач [PERSON] не зявився, однак подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, питання розподілу понесених ним судових витрат не вирішувати. Представник Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області як відповідача у підготовче судове засідання також не зявилася, подала заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі, позовні вимоги визнала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 22 травня 2018 року помер батько позивача [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 246228, виданим виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 22 травня 2018 року (а. с. 11, 12). Також встановлено, що згідно виписки з погосподарської книги № 1180 від 12 грудня 2018 року та довідок Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області №№ 798, 799 від 11 вересня 2018 року [PERSON], який помер 22 травня 2018 року, проживав та був головою домогосподарства № 9 по вул. Українській в с. Дубриничі Перечинського району Закарпатської області, де на момент та протягом шести місяців після смерті останнього були зареєстровані та проживали його син [PERSON], [INFO], та невістка [PERSON], [INFO] (а. с. 13-15). Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 54755219 від 16 січня 2019 року та повідомлення Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області вих. № 02-11/13 від 17 січня 2019 року спадкова справа стосовно спадкодавця [PERSON], який помер 22 травня 2018 року, відсутня (а. с. 29-30, 31). Разом з цим, відповідно до повідомлення приватного нотаріуса Великоберезнянського районного нотаріального округу Закарпатської області за № 141/01-30 від 26 грудня 2018 року позивачу [PERSON] було відмовлено у оформленні спадщини за спадкодавцем [PERSON], який помер 22 травня 2018 року, оскільки документ, що посвідчує право власності на житловий будинок № 9 по вул. Українській в с. Дубриничі Перечинського району Закарпатської області, відсутній (а. с. 17). Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Як розяснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України\~ № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1296 цього Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Отже, враховуючи те, що [PERSON] постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України не відмовився від неї, а наявність інших спадкоємців першої черги, які прийняли спадщину після смерті його батька [PERSON], не встановлено (а. с. 13, 30, 31), відтак позивач прийняв таку одноосібно. Оскільки у нього існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, тому суд, використовуючи винятковий спосіб їх захисту визнання права власності на спадкове майно, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що згідно квитанції № [NUMBER] від 27 грудня 2018 року позивачем [PERSON] сплачено 1 191,29 грн. судового збору (а. с. 1). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з поданої позивачем заяви, останній, з врахуванням принципу диспозитивності, просить не вирішувати питання розподілу понесених ним судових витрат, у звязку з чим суд приходить до висновку, що оскільки таке його волевиявлення не суперечить вимогам закону та не порушує права відповідача, тому може бути задоволене судом. На підставі наведеного та

Outcome: approved