Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який просив задовольнити, з підстав визначних в позовній заяві, та вказав, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачами умов договору про іпотечний кредит у них станом на 10.06.2015 року, виникла заборгованість у розмірі 161 707,84 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 3 423 241,63 грн., яка складається з: - заборгованість по кредиту - 123 286,36 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 609 885,82 грн.; - заборгованість за відсотками - 30 326,84 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 641 997,89 грн. - пеня за несвоєчасне поверення кредиту - 459,84 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 9734,50 грн. - пеня за несвоєчасне поверення відостків - 7634,80 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 161623,42 грн., які просив стягнути з відповідачів солідарно. 05.08.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 19.10.2015 року представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 22.09.2015 року, 19.10.2015 року відповідачі в судове засідання не з'явились, повноважних представників в судове засідання не направили, про причини неявки суд не повідомили, не зважаючи на те, що були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідачів про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. 04.04.2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] (відповідач 1) було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-000000012445, згідно якого відповідачу 1 на умовах строковості, платності, повернення було надано грошові кошти в сумі 110 000,00 долара США, проценти за користування кредитом в розмірі 11,0% річних, зі строком повернення не пізніше 04 квітня 2038 року (надалі -договір). 04.04.2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] (відповідач 2) в забезпечення договору про іпотечний кредит № MRTG-000000012445 було укладено Договір поруки за яким відповідач 2 виступив Поручителем та зобов'язався перед позивачем солодарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання відповідачем 1 усіх його зобовязань за договром про іпотечний кредит № MRTG-000000012445 (надалі - Договір поруки). З матеріалів справи вбачається, що Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» свої зобов'язання за договором виконало у повному обсязі та надало відповідачу 1 кредит в розмірі 110 000,00 долара США. Проте, в порушення взятих на себе зобов'язань за договором відповідач 1, щодо своєчасного погашення заборгованості, своєчасно та в визначеному обсязі не погашав заборгованість, в зв'язку з чим у нього станом на 10.06.2015 року, виникла заборгованість у розмірі 161 707,84 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 3 423 241,63 грн., яка складається з: - заборгованість по кредиту - 123 286,36 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 609 885,82 грн.; - заборгованість за відсотками - 30 326,84 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 641 997,89 грн. Листами від 10.07.2015 року б/н позивач звертався до відповідачів з вимогою про дотсрокове погашення кредиту. Проте, вимоги залишились без відповіді та реагування, що і стало підставою для звернення позивача з позовом у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до п.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд відзначає, що зазначені вище договори підписані в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнані недійсними. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, факт наявності заборгованості у відповідача 1 перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем 1 не спростований тому позовні вимоги щодо стягнення боргу, що складає: - заборгованість по кредиту - 123 286,36 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 2 609 885,82 грн.; - заборгованість за відсотками - 30 326,84 долара США, що еквівалентно за курсом НБУ 641 997,89 грн., визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України). Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до статті 540 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Статтею 541 Цивільного кодексу України передбачено, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо (ч. 1 ст. 543 Цивільного кодексу України). З огляду на зазначене вимога про солідарне стягнення є правомірною. Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідачів пені. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута саме в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін). Проте, як встановлено судом позивач, розраховував розмір стягуваної пені виходячи з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, в той час як пунктом 2.5.2. договору визначено стягнення неустойки у розмірі 50,00 грн. за кожний випадок прострочення погашення основної суми кредиту та процентів за його користування. Отже, сторонами було погоджено стягнення не пені, а штрафу. Врахувавши зазначене, вимога позивача про стягнення пені є необґрунтованою в зв'язку з чим не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір частково вирішено на користь позивача, позов задоволено частково, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачами пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial