Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи його підставність тим, що він, [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є колишньою його дружиною, місце проживання якої було зареєстроване у належному йому житловому будинку, утім шлюб вони розірвали, відповідач фактично не проживає у вказаному будинку більше одного року, не несе жодних зобов`язань щодо утримання майна, тому позивач вважає, що відповідач втратила право на користування належним йому житлом. Оскільки відповідач не бажає самостійно знятися з реєстрації місця проживання, а даний факт перешкоджає йому як власнику повною мірою здійснювати свої правомочності щодо належного майна, вказане стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 21.01.2020 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено відповідачу строк для подання відзиву. У визначений судом строк відповідачі відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надали, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом виданим 25.12.2003 державним нотаріусом Липовецької державної нотаріальної контори. Згідно відомостей наданих Липовецькою міською радою від 13.01.2020 (а.с.33), [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . За рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 08.06.2018 шлюб між сторонами цього спору розірвано. Вказане рішення суду набрало законної сили. Згідно Акту складеного депутатом міської ради Мороз В.А. від 06.11.2019, встановлено, що гр. [PERSON] не проживає в [ADDRESS] , з 28.05.2018 по даний час. Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати відповідача, такою, що втратила право користування належним йому житловим будинком. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселились у спірний житловий будинок в якості членів сім`ї власника житлового будинку і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач на даний час спільним побутом із позивачем не пов`язані, не проживає у належному позивачеві житловому будинку більше року, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц. Ураховуючи вищенаведене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача, отож встановлено наявність підстав для задоволення даного позову у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved