Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. У позові вказав, що він з 04.04.2012 року працював у ТОВ «Рітал» на посаді заступника директора. З 05.04.2012 року його було переведено на п'ятигодинний робочий місяць з щомісячною оплатою праці у розмірі 50 грн. на місяць. 27.09.2012 року він подав до ТОВ «Рітал» заяву про звільнення за ч.1 ст. 36 КЗпП України- за угодою сторін, про що на заяві було виконано відмітку про прийом вхідної кореспонденції. Його було звільнено з займаної посади з 30.09.2013 року та усно попереджено, що для виконання запису у трудовій книжці та здійснення остаточного розрахунку з ним, треба деякий час, тому йому необхідно звернутися до ТОВ «Рітал» пізніше. На його неодноразові звернення розрахунок з ним не проведено. 10.01.2014 року його було запрошена до ТОВ «Рітал» з метою ознайомлення з наказом про звільнення, де він дізнався, що його звільнено не за угодою сторін, а за власним бажанням. Просив суд поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 600 грн. Уточнивши позовні вимоги 17.02.2014 року, позивач просив поновити його на займаній раніше посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 200 грн. 22.04.2014 року до суду подана заява представником позивача [PERSON] з клопотанням про поновлення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки про порушення свого права [PERSON] дізнався 10.01.2014 року. У судовому засіданні позивач позов підтримав. Суду пояснив, що на роботу до ТОВ «Рітал» його було прийнято з 04.04.2012 року на посаду заступника директора на п'ятигодинний робочий місяць з оплатою 50 грн. на місяць. 27.09.2013 року він подав заяву про звільнення за угодою сторін. З наказом про звільнення його ознайомлено не було, до відділу кадрів він не ходив, бо не придав цьому особливого значення, вважав, що його звільнено за угодою сторін, був зайнятий іншими справами, все відкладав на потім. З 27.09.2013 року по 10.01.2014 року він працював приватним підприємцем. 10.01.2014 року він прийшов до ТОВ «Рітал», зустрівся з директором [PERSON] і вирішив оформити усі стосунки. Трудову книжку йому видав бухгалтер, але за її отримання він не розписувався, доказів отримання трудової книжки саме 10.01.2014 року не має. Потім він побачив, що формування причини звільнення у наказі не таке, як він передбачав. Потім уточнив і пояснив, що трудову книжку він отримав 30.09.2013 року особисто від директора підприємства ТОВ «Рітал» [PERSON] При цьому наполягав, що заяву про звільнення він написав 27.09.2013 року, а не 27.09.2012 року, як вказано на заяві. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позов. Просить поновити позивача на раніше займаній посаді, оскільки звільнено [PERSON] не з тієї підстави, яка була вказана у заяві. З наказом про звільнення [PERSON] ознайомлений 10.01.2014 року, але доказів цього надати суду не може. Представник відповідача ТОВ «Рітал» у судовому засіданні позов визнав. Суду пояснив, що з 04.04.2012 року [PERSON] було прийнято на посаду заступника директора до ТОВ «Рітал» де він пропрацював до 30.09.2013 року. Заяву про звільнення [PERSON] приніс до бухгалтерії підприємства 27.09.2013 року, вона датована 27.09.2012 роком, на це ніхто уваги не звернув. Підприємство працювало не повний робочий тиждень, тому запис у трудовій книжці хотіли зробити пізніше, після того, як бухгалтер підготує усі необхідні документи. Наказ про звільнення [PERSON] датований 30.09.2013 року, у якому причиною звільнення вказано власне бажання, але це є помилкою головного бухгалтера. [PERSON] ознайомлено з наказом 14.01.2014 року, але довести це не може, бо підпису про дату ознайомлення [PERSON] з наказом, не має. Вони затягли процес ознайомлення [PERSON] з наказом, тому він звернувся до суду. Починаючи з 30.09.2013 року по 14.01.2014 року про те що [PERSON] звертався на підприємство знає зі слів директора, звертався усно, але коли і скільки разів пояснити не може, письмово не звертався. Загруженість бухгалтера підприємства завадила внести зміни у наказ про звільнення, тому проти задоволення позову не заперечує. У наступні судові засідання представник ТОВ «Рітал» перестав з'являтися, причину неявки суду не повідомив, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи у відсутності представника відповідача. Залучений до участі у справі ухвалою суду від 28.04.2014 року ( а.с.69) у якості третьої особи директор ТОВ «Рітал» [PERSON], у судові засідання не з'явився двічі: 05.05.2014 року та 21.05.2014 року, пояснень щодо звільнення [PERSON], видачі йому трудової книжки, написання заяви про звільнення [PERSON], а також причин відсутності запису у трудовій кн6ижці [PERSON] про звільнення, суду не надав, тому, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності третьої особи. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, оцінивши докази, надані суду сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. 04.04.2012 року [PERSON] було прийнято до ТОВ «Рітал» на посаду заступника директора, відповідно до наказу № 3( а.с.10). Наказом № 7 від 05.04.2012 року [PERSON] з 05.04.2012 року переведено на роботу з нормою тривалістю робочого часу 5 годин на місяць та оплатою праці у розмірі 10 грн. за годину ( а.с.12). 27.09.2012 року [PERSON] подав до ТОВ «Рітал» заяву про звільнення його за ч.1 ст. 36 КЗпП України- за угодою сторін ( а.с.2,7,64). З копій вказаної заяви вбачається, що заява має відмітку про написання та отримання ТОВ «Рітал» 27.09.2012 року ( а.с.2, 7, 64). У судовому засіданні представник відповідача пояснював, що заяву про звільнення [PERSON] надав 27.09.2013 року, про те, що на заяві стоїть дата її написання- 27.09.2012 року, ніхто уваги не звернув, але доказів того, що [PERSON] написав заяву про звільнення саме 27.09.2013 року, суду не надав. У судовому засіданні суд зобов'язав представника відповідача надати для огляду суду оригінал заяви [PERSON] про звільнення, але оригінал заяви суду для огляду не надано, крім того, заявою від 05.03.2014 року відповідач ТОВ «Рітал» визнав обставини справи і позовні вимоги, просив розглядати справу у відсутності представника відповідача- ТОВ «Рітал». У вказаній заяві, відповідач зазначив, що [PERSON] заява про звільнення була подана 27.09.2013 року, а не 2012 року, була прийнята 27.09.2013 року, при зверненні [PERSON] за оформленням і остаточним розрахунком, було виявлено, що підставою для його звільнення вказано - «власне бажання», а у заяві він вказав «за угодою сторін». Відповідно до пункту 1 частини першої ст. 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. 27.09.2012 року [PERSON] подав до ТОВ «Рітал» заяву про звільнення його за ч.1 ст. 36 КЗпП України- за угодою сторін ( а.с.2), але, як пояснив у судовому засіданні [PERSON] до відділу кадрів після цього він не звертався бо не придав цьому особливого значення, з наказом не знайомився, вважав що його звільнено за угодою сторін, був зайнятий іншими справами, все відкладав на потім. Як пояснив у судовому засіданні [PERSON], 10.01.2014 року він прийшов до ТОВ «Рітал», зустрівся з директором [PERSON] і вирішив оформити усі стосунки. Трудову книжку йому видав бухгалтер, але за її отримання він не розписувався, доказів отримання трудової книжки саме 10.01.2014 року не має. Потім він побачив, що формування причини звільнення у наказі не таке, як він передбачав. Потім уточнив і пояснив, що трудову книжку він отримав 30.09.2013 року особисто від директора підприємства ТОВ «Рітал» [PERSON] Відповідно до ст.. 213 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обґрунтованим. Згідно положень ст.. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Суд, у судовому засіданні огледів оригінал трудової книжки на ім'я [PERSON] серії [NUMBER], з якої вбачається, що [PERSON] наказом № 3 від 04.04.2012 року було прийнято до ТОВ «Рітал» на посаду заступника директора. Запис про звільнення [PERSON] з займаної посади у трудовій книжці відсутній, на теперішній час суду не надано доказів того, що взагалі звільнення [PERSON] мало місце. У судовому засіданні суд роз'яснював позивачеві, що він може захистити свої права шляхом звернення до суду з позовом про внесення змін до наказу про звільнення, але від пропозиції суду як позивач так і його представник відмовилися. На сьогоднішній день не втрачена можливість внесення змін в наказ про звільнення [PERSON] у частині підстави припинення трудового договору. Крім того, відповідач по справі ТОВ «Рітал» у своїх письмових поясненнях визнав позов, але таке визнання судом не може бути прийнято, оскільки суд не вбачає законних підстав для задоволення позову позивача у зв'язку з вищевказаним, а ухвалою суду від 21.05.2014 року у затвердженні мирової угоди за заявою [PERSON] і ТОВ «Рітал» судом було відмовлено. Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Оскільки позовні вимоги позивача у частині поновлення його на роботі, суд вважає не підлягаючими задоволенню, від уточнення позовних вимог позивач і його представник відмовилися, а суд не може вийти за межі позовних вимог, то позов [PERSON] у частині поновлення його, суд вважає не підлягаючим задоволенню. Згідно до норм ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так як відсутні підстави для поновлення на роботі, відсутні і підстави для застосування норм ст. 235 КЗпП України в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, відповідно до ст.. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення- в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно з п.4 Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені ст..ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи права і обов'язки сторін. Як пояснив у судовому засіданні позивач [PERSON], 27.09.2013 року він подав заяву про звільнення за угодою сторін. З наказом про звільнення його ознайомлено не було, до відділу кадрів він не ходив щоб ознайомитися з наказом, бо не придав цьому особливого значення, вважав, що його звільнено за угодою сторін, був зайнятий іншими справами, все відкладав на потім. З 27.09.2013 року по 10.01.2014 року він працював приватним підприємцем. З викладеного вище вбачається, що строк звернення [PERSON] до суду пропущено без поважних причин, будь- яких інших доводів, які свідчили б про поважність причину пропуску такого строку, суду позивачем не надано, а тому, суд вважає клопотання про поновлення строку звернення [PERSON] до суду із вказаним позовом, задоволенню не підлягає. Враховуючи вищевказане, оцінивши надані суду докази у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed