Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу будинку, укладеного 28 грудня 2002 року між ним та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON] , за яким він купив будинок з прилеглими до нього господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], а також земельну ділянку, площею 0, 14 га, виділену для його будівництва та обслуговування. В обґрунтування своїх вимог вказував, що вказаний договір був укладений в простій письмовій формі з наміром в подальшому укласти його в законній нотаріальній формі. Але потім [PERSON] втратила інтерес та ухилялася від цього. Посилаючись на те, що між ними було узгоджено та домовлено всі основні умови укладеного договору, в тому числі і ціну майна, але відповідачі відмовляються укласти договір та посвідчити його нотаріально, тому просив позов задовольнити. В судове засідання сторони не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивач надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутності, а позов задовольнити. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, причини неявки не повідомили. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи в підготовчому судовому засіданні за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Первісно будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , належав на праві приватної власності громадянину [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Мирнівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області 08 червня 1995 року, зареєстрованого в комунальному підприємстві «Миколаєвське міжміське бюро технічної інвентаризації» того ж дня за реєстр. № 57. Для його будівництва та обслуговування була виділена земельна ділянка, площею 0,14 га, яка передана у власність [PERSON] , про що йому був оформлений державний акт серії [NUMBER] , виданий 27 квітня 1995 року Мирнівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області. 26 січня 2000 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни, за яким вони обмінялися своїм нерухомим майном: у власність [PERSON] перейшли належні [PERSON] зазначений житловий будинок із земельною ділянкою, виділеною для його будівництва та обслуговування, а у власність останнього перейшла належна [PERSON] квартира, яка знаходилася за адресою: [ADDRESS] . Їх договір був належно оформлений в письмовій формі і посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дубровою Т.І. В подальшому, 15 травня 2002 року [PERSON] уклав на Універсальній біржі «РОНА» договір купівлі-продажу № 2/594, за яким він продав належний йому житловий будинок із земельною ділянкою по [ADDRESS] громадянці [PERSON] , яка при укладенні договору діяла від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] . 15 травня 2002 року рішенням третейського суду цей договір був визнаний дійсним. В подальшому, у грудні 2002 року між [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON] , був укладений простий письмовий договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, виділеної для його будівництва та обслуговування, площею 0,14 га, за яким вона продала їх позивачу [PERSON] за суму 50000 грн. [PERSON] після укладення договору сплатив його вартість і отримав будинок з ділянкою у володіння та користування. В той же час, йому стало відомо, що для реєстрації права власності потрібно щоб договір купівлі-продажу був укладений в письмовій формі та посвідчений нотаріально. Він намагався звернутися до продавців [PERSON] та її сина, який вже досяг повноліття, але відповіді не отримав. Відповідно до ст. 224 ЦК України 1963 року, який діяв на той час (час укладення договору), за договором купівлі-продажу житлового будинку продавець зобов`язаний передати майно у власність покупця, а останній зобов`язаний прийняти майно та сплатити за нього обумовлену грошову суму. Право власності на майно, придбане за таким договором настає відповідно до ст. 128 того ж кодексу з часу передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені неповнолітнього [PERSON] , відбулася домовленість про купівлю-продаж належних останнім будинку та ділянки по [ADDRESS]. На підтвердження угоди між сторонами був підписаний в простій письмові формі договір купівлі-продажу від 28 грудня 2002 року. Після укладення договору позивач сплатив власникам вартість будинку та ділянку і отримав їх у користування та володіння. В той же час, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна не відбулося, що не дає можливості [PERSON] зареєструвати своє право власності на будинок та ділянку та належним чином володіти та користуватися ними або ж розпорядитися. Статтею 227 ЦК України 1963 року, який був чинним на час укладення договору, передбачено, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладається в письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, якщо хоча б одна із сторін є громадянином. Недотримання даної вимоги тягне за собою до недійсності договору (ч. 1 ст. 47 ЦК України). Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що такий договір підлягає реєстрації у відповідному виконкомі органу місцевого самоврядування (або ж в МБТІ відносно міст та селищ міського типу). Однак сама по собі відсутність такої технічної реєстрації не впливала на момент виникнення права власності на дійсність договору за вимогами ЦК України 1963 року. Згідно з частиною 2 статті 47 ЦК України 1963 року суд може на вимогу однієї із сторін договору визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального посвідчення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна сторона ухиляється від нотаріального посвідчення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього. Відповідно до матеріалів справи та змісту вказаного вище договору вбачається, що його сторони узгодили всі суттєві умови угоди, в тому числі й ціну, а потім виконали зобов`язання за ним, тому суд вбачає достатньо підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу будинку і ділянки та визнання за позивачем права власності на них. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивач не може захистити своє спадкове майнове право воно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на нерухомість. На підставі викладеного,

Outcome: approved