Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати факт надання позики 18.03.2014 року у сумі 30000 грн. дійсним, стягнути з відповідача на свою користь суму позики у розмірі 30000 грн., кошти за користування кредитом у розмірі 10% річних за період з 18.03.2014 року по 20.05.2014 року в сумі 500 грн., інфляційні збитки за період з березня 2014 року по грудень 2016 року у розмірі 22014 грн., штраф у розмірі 0,5% від суми, що залишилась, за кожний день прострочення у розмірі 141900 грн., а всього стягнути 194414 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 18.03.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримала у нього в борг грошових коштів у розмірі 30000 грн. зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 10% річних, які зобов'язалась повернути у строк до 20.05.2014 року. Однак, відповідач своїх обов'язків по своєчасному поверненню позики та по сплаті відсотків належним чином не виконала, в результаті чого утворилась вказана вище сума заборгованості. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати. Позивач у судове засідання надав письмову заяву про те, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд розглянути справу за його відсутності, а в разі неявки відповідача - ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явилась, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Так, згідно договору позики від 18.03.2014 року та розписки від 18.03.2014 року, відповідач взяла у позивача в борг грошових коштів у розмірі 30000 грн. зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами у розмірі 10% річних, які зобов'язалась повернути у строк до 20.05.2014 року (а.с.4,5). У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом установлено, що відповідач свого зобов'язання не виконала, грошових коштів у строк та в порядку, визначених у договорі позики та розписці, позивачеві не повернула. У відповідності до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, виходячи з вищевикладеного, судом установлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань відповідно до умов укладених договору позики та розписки, що передбачає стягнення з відповідача на користь позивача: -суми позики в розмірі 30000 грн., -коштів за користування кредитом в розмірі 10% річних за період з 18.03.2014 року по 20.05.2014 року в сумі 500 грн., -інфляційних втрат, але не за період з березня 2014 року по грудень 2016 року, як зазначає позивач, а за період з червня 2014 року по грудень 2016 року, однак у сумі визначеній позивачем у розмірі 22014 грн., оскільки хоча позивач і невірно розрахував суму інфляційних втрат, однак суд уважає за неможливе у цьому випадку вийти за межі позовних вимог і бере до уваги суму визначену позивачем саме у розмірі 22014 грн., а не 24122 грн. 19 коп., -штрафу у розмірі 0,5% від суми, що залишилась, за кожний день прострочення, але не за 946 днів, як зазначає позивач, а за 945 днів, тобто за період з 21.05.2014 року по 20.12.2016 року, у розмірі 141750 грн., а разом стягнути з відповідача на користь позивача 194264 грн. Відтак, за наведених вище обставин, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Разом з тим, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати в розмірі 777 грн. 66 коп., та в дохід держави в рахунок сплати недоплаченого позивачем судового збору у розмірі 1164 грн. 98 коп. (а.с.1). На підставі викладеного,

Outcome: partial