Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 23450,53грн та компенсацію в сумі 17077,95грн , який підтримав в судовому засіданні і в обґрунтування якого вказав, що з 22жовтня 2002 року працював головою правління ВАТ «Сільгосптехніка» смт.Біловодськ, 17 березня 2014 року звільнився за ст.. 36 п.2 КЗпП України. На день звільнення підприємство нарахувало йому заробітної плати на суму 23450,53грн, але не виплатило її внаслідок відсутності грошових коштів. Тому просить відповідно до вимог ст..2 Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням термінів їх виплати» з посиланням на ст. 117 КЗпП України стягнути крім основного боргу і компенсацію в розмірі 17077,95грн , всього 40528,48грн. Представник відповідача голова правління ВАТ « Сільгосптехніка» [PERSON]І в судовому засіданні позов визнавав частково, оскільки є спір про розмір нарахованої заборгованості з заробітної плати, яка за даними проведеної ними після звільнення позивача з роботи перевірки приписана позивачем на суму 4842грн. Вказував на те, що під час роботи головою правління позивач приписав собі заробітної плати під час невиконання підприємством обсягу робіт з серпня 2013р по січень 2014 року, не видавав наказу по підприємству про простій, працівникам нараховував заробітну плату за відпрацьований час, тоді як сам нараховував собі за повний місяць. Нарахування компенсації по підприємству за з січня 2014 по березень 2014р взагалі не проводилося, між тим позивач собі її нарахував. Вважає, що компенсація не підлягає виплаті в разі відсутності вини громадянина в отриманні доходу, в даному випадку позивач на час звільнення мав змогу нарахувати собі та отримати заробітну плату та компенсацію. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав . Ст.43 Конституції України у відповідності зі ст. 23 Загальної декларації прав людини проголосила право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, що людина вільно вибирає і на яку вільно погоджується. Визначення заробітної плати, як нагороду, установленої, як правило, у грошовому вираженні, що за трудовим договором власник або уповноважений їм орган виплачує працівнику за виконану роботу, передбачене ст. 94 КЗпП України і ст.1 Закону України від 24 березня 1995року Про оплату праці( із змінами та доповненнями). Згідно ст.116 КЗпП України власник чи уповноважений їм орган зобов'язані виплатити працівнику, що звільняється, усі належні йому суми в день звільнення. В судовому засіданні встановлено, що позивач працював на посаді голови правління ВАТ «Сільгосптехніка» смт.Біловодськ з 22жовтня 2002 року по 17 березня 2014 року , звільнився за ст.. 36 п.2 КЗпП України . Довідкою від 15.09.2014року , яка підписана головою правління [PERSON], підтверджений факт наявності заборгованості підприємства по заробітній платі в сумі 23450,53грн.(арк..спр.10). Оклад голові правління встановлений штатним розписом і станове 2100грн., з чим погодився і представник відповідача. З даного розміру і була нарахована заборгованість з заробітної плати. В суді знайшов підтвердження той факт, що з часу звільнення нарахована заробітна плата позивачу не виплачувалася та до даного часу не виплачена, що є порушенням ст.. 116 КЗпП України. Згідно ст.. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. До доводів представника відповідача щодо незаконності нарахування позивачем особисто собі заробітної плати суд відноситься критично, так як після звільнення позивача з роботи, що мало місце 17 березня 2014року, головою правління було обрано саме [PERSON], який 15.09.2014року підписав позивачу довідку про наявну заборгованість з заробітної плати саме в сумі 23450,53грн. З часу звільнення позивача з посади до часу розгляду справи в суді відповідач не звертався до правоохоронних органів з заявою про незаконні дії позивача на посаді голови правління, не проведена до даного часу ревізія , яка б підтвердила висновок представника відповідача. До суду представником відповідача не надано жодного доказу в підтвердження своїх доводів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ст..60ЦПК України). Між тим, в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен був в зазначений у ст.116 КЗпП України строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак до даного часу також не виплачена сума, яка визнається відповідачем. У зв*язку із чим підлягає задоволенню вимога позивача щодо стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 23450,53грн, оскільки згідно до вимог ст.225 КЗпП України спори про виплату заробітної плати будь-яким строком не обмежуються. Що стосується вимоги позивача про стягнення компенсації з суми основного боргу по заробітній платі відповідно до вимог ст.117 КЗпП України та Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку із порушенням термінів їх виплати» , то суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до Закону України № 2050 від 19.10.2000року « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати» та Постанови КМ України №159 від 21.02.2001 року « Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв*язку з порушенням термінів їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам, що відповідає також вимогам ст.. 115 КЗпП України, яка передбачає нарахування компенсації працівникам під час їх роботи на підприємстві. Частиною 2 ст.2 Закону « Про оплату праці» встановлено, що додаткова заробітна плата це- винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантії і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов*язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Таким чином, компенсаційні виплати не входять до фонду оплати праці , тому спори, що виникають з приводу виплати компенсації по даній справі відносяться до трудових спорів, на які поширюється тримісячний строк звернення до суду з дня, коли робітник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права відповідно, згідно до вимог ст.. 225,238 КЗпП. Позивач звільнився з ВАТ «Сільгосптехніка» 17 березня 2014 року, після звільнення у тримісячній строк не звертався з вищевказаними вимогами, не дивлячись на те, що знав про порушення відповідачем його прав на отримання заробітної плати та компенсаційних виплат ще під час своє роботи на посаді голови правління підприємства, що підтвердив в судовому засіданні. З клопотанням про поновлення строків позовної давнини при розгляду даного спору щодо стягнення компенсації у зв*язку з затримкою виплати заробітної плати позивач до суду не звертався, причини пропуску строку суду не вказував. Не підлягають задоволенню вимоги позивача також і тому , що за вказаний період річ може йти лише про індексацію грошової суми відповідно до Закону України « Про індексацію грошових доходів населення», а не про її компенсацію відповідно до вимог вищевказаних ним Законів України. З урахуванням викладеного суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 23450,53грн, що становить заборгованість з заробітної плати , а також на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. згідно вимогам ст..88ЦПК України. Суд вважає за необхідне рішення суду в межах заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання на підставі вимог ст.. 367 ЦПК України..

Outcome: partial