Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, вказуючи, що відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки № [NUMBER] сільськогосподарського призначення площею 7,5631 га, розташованої на території Шпотинської сільської ради Старобільського району Луганської області площею 7,5631 га, на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV -ЛГ № 078253 від 25.10.2002 року а також земельної ділянки, розташованої на території Шпотинської сільської ради Старобільського району Луганської області згідно сертифікату на земельну частку пай серії ЛГ №0036197 виданого 26.11.1996 року. З 2009 року відповідач втратив громадянство України та набув громадянство Російської Федерації. Згідно ч. 4 ст. 22 Земельного кодексу України, земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть знаходитися у власності виключно громадян України, тому позивач та відповідач прийшли до згоди про продаж належних відповідачеві земельних ділянок. За догоров купівлі-продажу позивач сплатив відповідачеві грошові кошти - 60 000 грн та 15 000 грн, а відповідач зобов`язався, договір купівлі-продажу земельних ділянок посвідчити нотаріально. 20.04.2017 [PERSON] надано розписку про намір посвідчити ноторіально укладений з позивачем договір купівлі-продажу земельних ділянок та передав державний акт на право власності на земельну ділянку, сертифікат на землю та копію свого паспорта. У зв`язку з ускладненням стану здоров`я, відповідач [PERSON] не зміг приїхати до України та посвідчити договір купівлі-продажу. Відповідно до ч. 2 ст. ст. 220 ЦК України, оскільки втрачена можливість посвідчити вказаний правочин нотаріально, позивач у позові просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] площею 7,5631 га на землях Шпотинської сільської ради, та земельної ділянки, розташованої на території Шпотинської сільської ради згідно сертифікату на земельну частку пай серії ЛГ №0036197 виданого 26.11.1996 року, укладений між ним та [PERSON] 20 квітня 2017 року. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явився, написав заяву про розгляд вказаної справи без його участі та участі його довірителя. Відповідач [PERSON] , у судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд вказаної справи без його участі, позов визнав у повному обсязі, просив провести розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається зі змісту ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Як вбачається з позову та доданих до нього матеріалів відповідач [PERSON] з 2009 року втратив громадянство України та набув громадянство Російської Федерації. Згідно ст. 81 Земельного кодексу України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину громадянами, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Згідно матеріалів справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] сільськогосподарського призначення площею 7,5631 га, на території Шпотинської сільської ради Старобільського району Луганської області площею 7,5631га, на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії IV -ЛГ № 078253 від 25.10.2002 року а також сертифікату на земельну частку пай серії ЛГ №0036197 виданого 26.11.1996 року. Сторонами було досягнуто домовленості про нотаріальне посвідчення договору. На виконання договору купівлі-продажу, позивач, сплатив відповідачу [PERSON] 60 000 грн за земельну ділянку, яка належить відповідачеві на підставі Державного акту на землю серії IV -ЛГ № 078253 від 25.10.2002 року та 15 000 грн за земельну ділянку згідно сертифікату на земельну частку пай серії ЛГ №0036197 виданого 26.11.1996 року, що підтверджується письмовими розписками. Належність земельних ділянок відповідачеві [PERSON] підтверджується державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії IV -ЛГ № 078253 від 25.10.2002 року а також сертифікатом на земельну частку пай серії ЛГ №0036197 виданого 26.11.1996 року . Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину передбаченими п.4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. З 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації». Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону. Отже, після вказаної дати, договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав лише нотаріальному посвідченню, тому може бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядкує встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Верховний Суд України в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. Суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу земельних ділянок, відповідач за позовом [PERSON] є громадянином Російської Федерації де постійно проживає, можливість нотаріального посвідчення укладеного сторонами договору купівлі-продажу відсутня, оскільки [PERSON] не може за станом здоров`я приїхати до України, а тому позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved