Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з цим позовом, яким просить: - стягнути з Державного бюджету України на його користь 350000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду; - стягнути з Державного бюджету України на його користь 30566 (тридцять тисяч п`ятсот шістдесят шість) гривень в рахунок відшкодування заробітної плати, втраченої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду; - стягнути з Державного бюджету України на його користь 51750 (п`ятдесят одну тисячу сімсот п`ятдесят) гривень в рахунок відшкодування суми, сплаченої ним у зв`язку з наданням йому юридичної (правової) допомоги в кримінальному провадженні; - стягнути з Державного бюджету України на його користь 28500 (двадцять вісім тисяч п`ятсот) гривень в рахунок відшкодування судових витрат на правову (професійну правничу) допомогу у цій цивільній справі. Позов обґрунтовано тим, що 24.07.2019 року орган досудового розслідування Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м.Полтава,- вніс до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за №12019220390000300 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. 17.10.2019р. позивачу було повідомлено про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, а саме: розтрата чужого (державного) майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах. Так, позивачу інкримінувалося, що він, діючи спільно, за попередньою домовленістю с іншими посадовими та службовими особами ДП «Красноградське лісове господарство» в період з 12.07.2019р. по 10.09.2019р. з корисливих мотивів здійснили розтрату ввіреного їм майна, а саме, багаторічних насаджень (247 дерев) шляхом їх незаконної порубки на території Зачепилівського лісництва ДП «Красноградське лісове господарство», внаслідок чого державі завдано збитків на суму 1301560 грн. 25.10.2019р. слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова відмовив у задоволенні клопотання слідчого ДБР від 23.10.2019р. про обрання позивачу запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосував до позивача запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з 22.00 години до 07.00 години строком на два місяці до 17.12.2019р. з покладанням обов`язків, передбачених п.п.1, 2, 3, 4, 5 ч.5 ст.194 КПК України, а саме: не залишати житло за адресою реєстрації з 22.00 години до 07.00 години, прибувати за кожною вимогою суду, прокурора чи органу досудового розслідування; не покидати Зачепилівський район Харківської області без відома слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання; не спілкуватися зі свідками, експертами та спеціалістами у цьому кримінальному провадженні без присутності слідчого, прокурора або суду; здати на зберігання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері громадянства паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, які надають право на виїзд з України та в`їзд в Україну в разі їх наявності. 04.11.2019р. Харківський апеляційний суд залишив вищевказану ухвалу слідчого судді без змін. 17.12.2019р. слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова продовжив строк тримання позивача під домашнім арештом на два місяці до 17.02.2020р. на підставі відповідного клопотання слідчого. 13.01.2020р. Харківський апеляційний суд скасував ухвалу слідчого судді від 17.12.2019р. та застосував до позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладанням на нього обов`язку прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою. 18.03.2020р. цей запобіжний захід було припинено постановою прокурора про закриття кримінального провадження відносно позивача. Крім того, 24.10.2019р. слідчий суддя задовольнив клопотання слідчого ДБР від 23.10.2019р. та відсторонив позивача від посади майстра лісу Зачепилівського лісництва ДП «Красноградське лісове господарство» строком до 17.12.2019р. , який в подальшому ухвалою слідчого судді від 26.12.2019р. був продовжений ще на два місяці за відповідним клопотанням прокурора. 27.01.2020р. Харківський апеляційний суд скасував ухвалу слідчого судді від 26.12.2019р. та відмовив у задоволенні клопотання прокурора про відсторонення позивача від посади. Крім того, 17.10.2019р. прокурор разом з іншими співробітниками правоохоронних органів провів обшук за місцем проживання позивача в присутності дружини та доньки позивача, які відчували стрес, страх та переживання у зв`язку з цим. Позивач також відчував негативні емоції, стрес, переживання та приниження у зв`язку з обшуком і продовжує згадувати ці обставини і до теперішнього часу. 16.12.2019р. слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова продовжив строк досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні за клопотанням слідчого до шести місяців, тобто до 17.04.2020р. 18.03.2020р. прокурор відділу процесуального керівництва прокуратури Харківської області відповідною постановою закрив кримінальне провадження №12019220390000300 від 24.07.2019р. в частині оголошеної позивачу підозри, повернув речі та документи, вилучені під час обшуку, припинив застосований до позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та вніс відомості про закриття кримінального провадження в частині оголошеної позивачу підозри до ЄРДР. Кримінальне провадження було закрите відносно позивача за відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Отже, незаконне притягнення позивача до кримінальної відповідальності за нібито вчинення особливо тяжкого корупційного злочину тривало п`ять місяців. Це спричинило виникнення у позивача нервового стресу, порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими через необхідність виправдовуватися перед рідними, знайомими та колегами та, як наслідок, погіршення психофізіологічного та психоемоційного стану позивача, репутація якого була непоправно знищена, а честь і гідність принижені. Також вищевказані обставини негативно вплинули на близьких родичів позивача та потягли за собою порушення у соціально-побутовій сфері. Крім того, позивач відчував великий стрес, хвилювання та дискомфорт протягом двох днів з моменту вручення йому 23.10.2019р. клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до обрання слідчим суддею 25.10.2019р. запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, а також в подальшому, оскільки прокурор оскаржив відповідну ухвалу слідчого судді до апеляційного суду. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності спаплюжило добре ім`я позивача, який користувався авторитетом за місцем проживання та на роботі. Також позивач зазнав негативних наслідків через застосування до нього протягом п`яти місяців його незаконного перебування під слідством запобіжних заходів, один з яких домашній арешт, - є суворим запобіжним заходом, який Європейський суд з прав людини прирівнює до тримання під вартою, оскільки він також становить позбавлення свободи у розумінні ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, з 24.10.2019р. по 27.01.2020р. позивач був відсторонений від посади майстра лісу, тобто був незаконно позбавлений можливості працювати та заробляти кошти для утримання себе та своєї сім`ї. За цей період позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата у розмірі 30566 грн. Таким чином позивач вважає, що моральна шкода була йому спричинена наступними незаконними діями органу досудового розслідування: незаконним перебуванням під слідством, незаконним повідомленням про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, незаконним застосуванням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та особистого зобов`язання, незаконним відстороненням від посади, незаконним проведенням в ході кримінального провадження обшуку,- кожна з яких є самостійною підставою відшкодування моральної шкоди. З урахуванням характеру та обсягу страждань, яких він зазнав, їхньої тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті позивач оцінює розмір завданої йому моральної шкоди у 350000 (триста п`ятдесят тисяч) гривень, з яких: 100000 (сто тисяч) гривень за незаконне перебування під слідством, 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень за незаконне повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, 100000 (сто тисяч) гривень за незаконне застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та особистого зобов`язання, 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень за незаконне відсторонення від посади, 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень за незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку за місцем проживання позивача. Окрім цього позивач поніс витрати на оплату правової допомоги захиснику адвокату Поліканову А.М. за здійснення правового захисту у вищевказаному кримінальному провадженні у розмірі 51750 грн., з яких: 10500 грн. за участь у восьмох судових засіданнях, 24000 грн. за складання процесуальних документів, 3000 грн. за складання скарги до слідчого судді на постанову слідчого про відмову у задоволенні клопотання у кримінальному провадженні, 4500 грн. за надання позивачу усних консультацій, 9750 грн. за участь у слідчих діях. На правову допомогу у цій цивільній справі позивач поніс витрати у розмірі 28500 грн. Представники співвідповідачів, кожен окремо, подали відзиви на позовну заяву. Представник Державного казначейства України (надалі ДКСУ) у своєму відзиві зазначає, посилаючись на постанову Верховного Суду від 27.11.2019р. у справі №242/4741/16-ц, що позивач помилково зазначив у своєму позові ДКСУ в якості співвідповідача. Так, ДКСУ не є тим суб`єктом, який порушив права чи інтереси позивача, та його залучення або незалучення в якості співвідповідача не впливає на правильність визначення належного відповідача. ДКСУ є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету у встановленому порядку. При цьому згідно з постановою Верховного Суду від 19.06.2018р. у справі №910/23967/16 немає необхідності зазначати у позовних вимогах та рішенні відомості про орган, через які кошти мають бути списані, оскільки це не впливає на підстави та обов`язковість відновлення прав позивача у разі доведеності позову. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до практики Європейського суду з прав людини встановлення факту порушення само по собі становить достатню справедливу сатисфакцію в частині відшкодування моральної шкоди. Крім того, згідно з положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові такими діями, проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Вирішення питання щодо грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок таких дій, в межах терміну позовної давності віднесено до компетенції органу, який закривав кримінальне провадження. Таке відшкодування має відповідати принципам розумності та справедливості та не бути більше ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави. Крім того, представник ДКСУ не згоден з посиланням позивача на рішення ЄСПЛ у справі «Корбан проти України» та твердженням, що домашній арешт з 22.00 до 07.00 години є суворим запобіжним заходом, оскільки у вказаній справі йдеться про цілодобовий домашній арешт. Також представник ДКСУ вважає завищеним розмір витрат позивача на правничу допомогу, виходячи, зокрема, з вартості послуг адвоката у розмірі 3000,00 грн. за 2 години консультацій, а також вартості за підготовку, виготовлення ксерокопій, складання позовної заяви протягом 6 годин, підготовка відповідей на відзиви, оскільки обставини справи мають бути добре відомими адвокату, який надавав позивачу правову допомогу у кримінальному провадженні. На підставі тієї ж угоди про надання правової допомоги представник позивача надавав йому правову допомогу у іншій цивільній справі №646/5189/20 між тими ж сторонами щодо того ж предмету спору, в якій позов було залишено без розгляду за заявою позивача. Отже, на думку представника ДКСУ, послуги представника позивача за договором про надання правової допомоги у цій справ не підтверджені належними доказами. Представник ТУ ДБР у м.Полтаві у своєму відзиві на позовну заяву посилається на безпідставність та необгрунтованість позовних вимог та вважає, що позов не підлягає задоволенню. Так, ТУ ДБР у м.Полтаві не вносило до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.191 КК України, за №12019220390000300 від 24.07.2019р. Підозра позивачу була повідомлена 17.10.2019р. у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. за ч.5 ст.191 КК України, досудове розслідування у якому здійснювалося слідчими УСБУ у Харківській області та лише 11.10.2019р. постановою прокурора визначено інший орган досудового розслідування ТУ ДБР у м.Полтаві. Станом на 17.10.2019р. були наявні достатні докази для повідомлення про підозру позивачу як майстру лісу Зачепилівського лісництва ДП «Красноградський лісгосп», зокрема, інформація УСБУ в Харківській області щодо причетності позивача до вчинення злочину; протоколи огляду місць від 06.09.2019р. Зачепилівського лісництва, якими виявлено та зафіксовано факти порубки не відведених до рубки насаджень, а також рубок лісонасаджень без дозвільних документів; висновок комплексної судово-економічної та інженерно-екологічної експертизи №21076/21077 від 09.10.2019р., згідно з якою розрахунок розміру шкоди, заподіяної внаслідок знесення дерев не у відповідності до матеріалів відводу та без ознак клейміння у кварталі № [NUMBER] , виділ № [NUMBER] , площа 4,8 га, Зачепилівського лісництва арифметично підтверджується в сумі 1301560,04 грн. Тобто у даному випадку існувала обгрунтована підозра щодо позивача у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, а також існували ризики, що позивач буде переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків. Це стало підставами для звернення органу досудового розслідування за погодження з процесуальним керівником до суду з клопотанням про обрання позивачу запобіжного заходу у виді тримання під вартою та з клопотанням про відсторонення від посади. Під час розгляду цих клопотань слідчими суддями Московського районного суду м.Харкова та Харківським апеляційним судом перевірялися законність та обгрунтованість підозри позивачу. За результатами такого розгляду судді погодилися з існуванням обставин, які свідчили про наявність обгрунтованої підозри щодо позивача, а також ризиків, передбачених ст.177 КПК України. В ухвалі від 04.11.2019р. Харківський апеляційний суд, залишаючи без змін ухвалу слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 25.10.2019р., зазначив про неспроможність доводів захисника про необгрунтованість підозри щодо позивача у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України. Отже під час судового контролю за законністю та обгрунтованістю підозри позивачу слідчі судді та суд апеляційної інстанції не встановив порушень або незаконності дій, у тому числі, ТУ ДБР у м.Полтаві. В подальшому клопотання про продовження дії запобіжного заходу та відсторонення позивача від посади складалися прокурорами Харківської обласної прокуратури. Тривалість перебування позивача у статусі підозрюваного пов`язана з великою кількістю слідчих дій, які необхідно було провести під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019220390000300 від 24.07.2019р. Після їх проведення 18.03.2020р. прокурор виніс постанову про закриття зазначеного кримінального провадження в частині стосовно позивача, копія якої була йому вручена. Під час перебування у статусі підозрюваного, будучи відстороненим від посади майстру лісу, позивач мав можливість працювати на іншій посаді у ДП «Красноградський лісгосп». Крім того, представник ТУ ДБР у м.Полтаві вважає, що позивач не довів факту заподіяння йому шкоди та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями правоохоронних органів та шкодою, а також не довів протиправність дій або бездіяльності ТУ ДБР у м.Полтаві чи Харківської обласної прокуратури або їх посадових осіб. Позивач не надав доказів на підтвердження наявності заподіяної відповідачами шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача. В матеріалах справи відсутні рішення суду, якими б було визнано дії чи бездіяльність посадових та службових осіб ТУ ДБР у м.Полтаві чи Харківської обласної прокуратури незаконними або протиправними. Також позивач не вказав, за яких обставин діями чи бездіяльністю відповідачів спричинено моральну шкоду. Сам факт звернення позивача до суду не може свідчити про порушення його прав, оскільки таким чином він лише реалізує своє конституційне право на доступ до правосуддя. Нормами статті 1174 ЦК України визначено спеціальні підстави та умови деліктної відповідальності внаслідок позадоговірного заподіяння шкоди, якими є наявність спеціального суб`єктного складу відповідальних осіб, спеціальної сфери діяльності цих суб`єктів та характеру їхніх дій. Такими суб`єктами є державні органи у сфері управління та органи місцевого самоврядування, їх виконавчі органи та посадові або службові особи цих органів. Посилаючись на практику Верховного Суду, представник ТУ ДБР у м.Полтаві, зазначає, що слідчі цього органу досудового розслідування не відносяться до таких спеціальних суб`єктів, оскільки виконують не владні управлінські функції, а здійснюють процесуальну діяльність. Наявність певних недоліків у їхній процесуальній діяльності сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності та, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Крім того, визначення відповідачем у справі Державної казначейської служби України є недоцільним, оскільки стягнення коштів з державного бюджету не є підставою для обов`язкового залучення ДКСУ до участі у справі, тому що це не впливає на правильність визначення належного відповідача. Представник Харківської обласної прокуратури у своєму відзиві зазначає, що позовні вимоги є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Слідчі ТУ ДБР у м.Полтаві здійснювали досудове розслідування у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. на підставі відповідної постанови про визначення підслідності. 17.10.2019р. позивачу було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. за ч.5 ст.191 КК України. Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні здійснювалося слідчими УСБУ в Харківській області відповідно до постанови від 22.09.2019р. Зазначене повідомлення про підозру позивачу обгрунтовано доказами, які були зібрані саме у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. Постановою прокурора від 27.11.2019р. кримінальне провадження №62019170000001017 від 24.10.2019р., яке було виділено з кримінального провадження №42019220000000461 від 19.07.2019р., об`єднане з кримінальним провадженням №12019220390000300 від 24.07.2019р. На час повідомлення позивачу про підозру у органу досудового розслідування були достатні докази для цього. Враховуючи цю обставину, а також тяжкість кримінального правопорушення, суму збитків державі у розмірі 1301560,04 грн. та інших ризиків, орган досудового розслідування за погодженням з процесуальним керівником звернувся до суду з клопотанням про обрання позивачу запобіжного заходу у виді тримання під вартою та клопотанням про відсторонення позивача від посади. Отже, обгрунтованість підозри була предметом розгляду суду під час вирішення цих клопотань. Ухвалами Московського районного суду м.Харкова від 24.10.2019р. відповідно позивача було відсторонено від посади майстра лісу Зачепилівського лісництва до 17.12.2019р. та застосовано запобіжний захід стосовно позивача у виді домашнього арешту. За результатами розгляду апеляції сторони захисту 13.01.2020р. Харківський апеляційний суд скасував ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 17.12.2019р. про продовження запобіжного заходу позивачу у виді домашнього арешту, застосувавши запобіжний захід у виді особистого зобов`язання. Отже домашній арешт з 22.00 години до 07.00 години був застосований до позивача менше трьох місяців з 24.10.2019р. до 13.01.2020р. Відсторонення позивача від посади майстра лісу Зачепилівського лісництва тривало з 24.10.2019р. до 27.01.2020р., але в період з 18.12.2019р. по 29.12.2019р. позивач не був відсторонений від зазначеної посади у зв`язку з закінченням 17.12.2019р. строку дії відповідної ухвали слідчого судді від 24.10.2019р. Тому відсторонення позивача від посади тривало менше ніж 3 місяці та переривалося на 9 днів. Крім того, на момент вручення позивачу клопотання про відсторонення його від посади майстра лісу він був службовою особою правоохоронного органу відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» та Положення «Про державну лісову охорону», яке затверджено Постановою КМУ від 16.09.2009р. №976. При цьому та обставина, що позивач був відсторонений від конкретної посади, не позбавляла його можливості працювати на іншій посаді у ДП «Красноградський лісгосп». Таким чином, на момент повідомлення позивачу про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, обрання та продовження строку запобіжного заходу, відсторонення його від посади орган досудового розслідування та прокурор діяли в межах повноважень та відповідно до вимог законодавства. Тривалість перебування позивача у статусі підозрюваного до 18.03.2020р. обумовлена великою кількістю слідчих (розшукових) дій, які необхідно було провести під час досудового розслідування кримінального провадження №12019220390000300 від 24.07.2019р., у тому числі, допитати свідків, провести огляд документів, вилучених під час обшуків та інших слідчих дій, отримати висновки експертиз тощо. За результатами проведення таких дій 18.03.2020р. прокурор закрив кримінальне провадження №12019220390000300 від 24.07.2019р. стосовно позивача. У разі доведення позивачем заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру розмір відшкодування підлягає розрахунку з урахуванням строку перебування позивача під слідством та судом з 17.10.2019р. по 18.03.2020р. Нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Положення про застосування цього закону, яке затверджене наказом Мінюсту України, Генеральної прокуратури України та Мінфіну України від 04.03.1996р., визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами внаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду. Тому в частині позовних вимог про стягнення майнової шкоди справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження оплати ним адвокатських послуг під час досудового розслідування та під час розгляду цивільної справи, а саме, відповідних платіжних доручень або копій виписок з банківського рахунку про надходження коштів. У самому тексті договорів про надання професійної правничої допомоги відсутні умови щодо порядку та форми розрахунку адвокатського гонорару та порядку оплати такої професійної правової допомоги. Представник позивача адвокат Поліканов А.М. надав відповіді на відзив представника ДКСУ та ТУ ДБР у м.Полтаві. У відповіді на відзив представника ТУ ДБР у м.Полтаві представник позивача зазначає, що та обставина, що кримінальне провадження від 19.07.2019р. за ч.5 ст.191 КК України було розпочате та здійснювалося слідчим УСБУ в Харківській області та лише 11.10.2019р. постановою прокурора було визначено орган досудового розслідування ТУ ДБР у м.Полтаві, не має правового значення у цій справі. Так, про підозру про вчинення особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, позивача було повідомлено 17.10.2019р., тобто коли досудове розслідування вже здійснювалося ТУ ДБР у м.Полтаві. Те, що відбувалося у кримінальному провадженні до моменту повідомлення позивача про підозру, немає значення для вирішення цієї справи. Тому не виправдовує дії відповідача, внаслідок яких провадження стосовно позивача в подальшому було закрите за реабілітуючих обставин. Представник позивача вважає безпідставними та необгрунтованими доводи відповідача про обгрунтованість підозри, повідомленої позивачу, оскільки в ході досудового розслідування не було здобуто будь-яких фактичних даних, які б вказували на причетність позивача до інкримінованого йому злочину. Тягар доведення відсутності помилок та поспішності повідомлення про підозру не може покладатися на позивача та негативно позначатися на його правах та свободах. Законом «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» гарантовано право на відшкодування такої шкоди у випадку закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді та вичерпанням можливостей їх отримати. Отже закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав є підтвердження незаконності дій органів досудового розслідування, які не потрібно додатково визнавати такими у судовому порядку. Право на відшкодування шкоди виникло у позивача внаслідок закриття кримінального провадження стосовно нього з реабілітуючих підстав, що свідчить про незаконність притягнення до кримінальної відповідальності, яке розпочалося з моменту повідомлення його про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину та існувало протягом перебування під слідством з 17.10.2019р. по 18.03.2020р. Крім того, відсторонення позивача від займаної посади було наслідком перебування його під слідством та притягнення його до кримінальної відповідальності. Саме це є причиною негативних наслідків для позивача. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Наявність спричиненої позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного перебування його під слідством є очевидною та достовірною. Перебування позивача під слідством протягом п`яти місяців, внаслідок чого позивач зазнав моральних страждань, є очевидним. Посилання відповідача на норми статті 1174 ЦК України, на відсутність рішень, якими б встановлювався факт незаконних дій органів досудового розслідування, є безпідставними, оскільки у даному випадку підлягають застосуванню норми статті 1176 ЦК України, якими гарантовано обов`язок держави відшкодувати шкоду, спричинену незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури, суду. Закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування та не потребує додаткового визнання їх такими у судовому порядку. У відповіді на відзив представника ДКСУ представник позивача зазначає, що зазначення Державної казначейської служби України в якості співвідповідача у цій справі не є підставою для відмови у позові. Позивач залучив ДКСУ в якості співвідповідача у справі, оскільки саме цей державний орган здійснює списання коштів з Державного бюджету у відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Законодавством чітко визначено порядок відшкодування такої шкоди, право на яке виникає в силу прямої вказівки закону, а саме, статті 1176 ЦК України. Спеціальний закон не містить суворих вимог до документа, з яким особа може звернутися за захистом свого порушеного права. Тому способом захисту порушеного права позивача може бути, зокрема, звернення до суду з відповідним позовом. Тому є помилковими доводи представника ДКСУ про те, що розмір шкоди, витрат на правову допомогу та втрачений заробіток має визначати орган досудового розслідування, який закрив кримінальне провадження, а не суд. У цих спірних правовідносинах певний державний орган має відповідні повноваження в суді представляти державу, яка повинна відшкодувати шкоду. Зазвичай, той, діями якого завдано шкоду. Разом з тим, за приписами ч.25 ст.25 Бюджетного кодексу України відшкодування такої шкоди здійснюється державою в порядку, визначеному законом. А ДКСУ здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Крім того, представник позивача не згоден з доводами представника ДКСУ про завищення розміру моральної шкоди, завданої позивачу. Так, перебування позивача протягом п`яти місяців під слідством, під дією запобіжних заходів, будучи відстороненим від посади, проведення обшуків за місцем проживання спричинило сильні душевні страждання та моральну шкоду позивачу. І це є непоправними втратами. Тому заявлений у позові розмір відшкодування майнової шкоди є справедливою сатисфакцією. Адекватне відшкодування шкоди є одним з ефективних способів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні та приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження це емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Позивачу спричинено моральної шкоди незаконними діями органу досудового розслідування: незаконним перебуванням під слідством, незаконним повідомленням про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, незаконним застосуванням запобіжного заходу у виді домашнього арешту та особистого зобов`язання, незаконним відстороненням від посади, незаконним проведенням обшуку в ході кримінального провадження. Законом встановлено мінімальний розмір відшкодування такої шкоди. Це є гарантованим мінімумом і не означає, що відшкодування не може бути більшим. Що стосується витрат на правову допомогу, то посилання представника ДКСУ на завищення їх розміру є необгрунтованими, оскільки вказані витрати є необхідними, розумними, реальними та відповідають складності справи. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, його оплата здійснюється на підставі відповідного договору між ними. До адвокатських послуг входять також зустрічі з клієнтом, узгодження правових позицій, витрати з зв`язку з друкарськими, копіювальними та іншими технічними роботами, а тому також мають бути оплачені. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та клієнтом в частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру його стягнення з відповідної згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України можливе лише за умови обгрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. Таких доказів відповідачем не надано. В судовому засіданні представники сторін підтримали свої правові позиції, викладені у вищевказаних документах, а також доводи, якими вони обгрунтовані. Дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, а також доводи позовної заяви, відзивів на позов та відповідей на відзиви, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19.07.2019р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №42019220000000461 на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.364 КК України, за фактом налагодження корупційного механізму по незаконній вирубці лісу в період з початку 2018 року посадовими особами у Харківському обласному управлінні лісового та мисливського господарства спільно з посадовими та службовими особами державних лісових господарств Харківської області, зловживаючи службовим становищем з метою особистого збагачення, чим спричинено тяжкі наслідки (а.с.28-31). В подальшому до ЄРДР у кримінальному провадженні №42019220000000461 вносилися відомості 30.07.2019р., 04.09.2019р., 07.10.2019р. та 11.10.2019р. про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.364 та ч.5 ст.191 КК України. Так, 11.10.2019р. до ЄРДР у кримінальному провадженні №42019220000000461 внесені відомості про самостійне виявлення прокурором кримінального правопорушення, яке передбачене ч.5 ст.191 КК України, у зв`язку з встановленням під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. факту розтрати за попередньою змовою з корисливих мотивів службовими особами ДП «Красноградське лісове господарство», до складу якого входять: Наталинське лісництво, Зачепилівське лісництво, Старовірівське лісництво, в період з 17.09.2018р. по 10.09.2019р. ввіреного їм майна, а саме: багаторічних насаджень (665 дерев), - шляхом їх незаконної вирубки на території вищевказаного лісового господарства, внаслідок чого державі завдано збитків на суму 6281301 грн. Відомості внесено стосовно шести осіб, у тому числі, стосовно [PERSON] . Органом досудового розслідування визначено Територіальне управління ДБР, розташоване у м.Полтава. Крім того, 24.07.2019р. до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №12019220390000300 за повідомленням підприємств, установ, організацій та посадових осіб про виявлення факту привласнення лісоматеріалів, власником яких є ДП «Красноградське лісове господарство» Старовірівського лісництва шляхом зловживання службовим становищем службовою особою ДП «Красноградське лісове господарство» Старовірівського лісництва, чим спричинено державі матеріальну шкоду; з кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.2 ст.191 КК України (а.с.26-27). 25.08.2019р. до ЄРДР у зазначеному кримінальному провадженні внесені відомості про самостійне виявлення слідчим кримінального правопорушення, у тому числі, під час досудового розслідування, про підроблення службовою особою ДП «Красноградський лісгосп» Старовірівського лісництва підпису у товарно-транспортній накладній від імені іншої особи, з кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.1 ст.366 КК України. 11.10.2019р. до ЄРДР у зазначеному кримінальному провадженні внесені відомості про самостійне виявлення прокурором кримінального правопорушення, яке передбачене ч.5 ст.191 КК України, у зв`язку з встановленням під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. факту розтрати за попередньою змовою з корисливих мотивів службовими особами ДП «Красноградське лісове господарство», до складу якого входять: Наталинське лісництво, Зачепилівське лісництво, Старовірівське лісництво, в період з 17.09.2018р. по 10.09.2019р. ввіреного їм майна, а саме: багаторічних насаджень (665 дерев), - шляхом їх незаконної вирубки на території вищевказаного лісового господарства, внаслідок чого державі завдано збитків на суму 6281301 грн. Відомості внесено стосовно шести осіб, у тому числі, стосовно [PERSON] . Органом досудового розслідування визначено Територіальне управління ДБР, розташоване у м.Полтава. 17.10.2019р. [PERSON] було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.5 ст.191 КК України, а саме, в розтраті чужого (державного) майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненим за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах. Це повідомлення про підозру складене та підписане слідчим Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтава, та погоджене з прокурором відділу прокуратури Харківської області, у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. (а.с.32-36). Позивач, [PERSON] , працює на Державному підприємстві «Красноградське лісове господарство» з 07.04.2009р., у тому числі, з 01.10.2009р. майстром лісу Зачепилівського лісництва, що підтверджується копією довідки №01-05/628, яка видана 14.08.2020р. вказаним підприємством (а.с.23). На момент повідомлення позивача про підозру він мав надійний та доволі високий соціальний статус, оскільки мав сім`ю, постійну роботу, користувався повагою та авторитетом на роботі та серед членів громади, де проживав. Так, з 23.10.2015р. позивач одружений з [PERSON] , та вони мають малолітню доньку, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб від 23.10.2015р. серії [NUMBER] та свідоцтва про народження від 24.11.2015р. серії [NUMBER] (а.с.20, 19). За місцем роботи позивач зарекомендував себе позитивно, як гарний фахівець; безконфліктний, добродушний, поступливий, толерантний, дисциплінований, об`єктивний у оцінці власних і чужих вчинків; має добре розвинене почуття відповідальності за доручену справу, про що свідчить копія характеристики, виданої Державним підприємством «Красноградське лісове господарство» (а.с.21). Крім того, 21.10.2019р. виконкомом Зачепилівської селищної ради Зачепилівського району Харківської області було видано довідку-характеристику позивачу за місцем його проживання, в якій зазначено, що він проживає на території Миколаївського старостинського округу №4 у селі Абазівка разом з сім`єю: дружиною, [PERSON] , та донькою, [PERSON] , 2015 року народження. Позивач користується авторитетом серед односельців, два скликання був депутатом Миколаївської сільської ради, за його участі здійснено поточний ремонт сільського клубу у с.Абазівка та він постійно надавав матеріальну допомогу на проведення святкових заходів; завжди відгукується на проблеми людей, які зверталися та звертаються до нього по допомогу (копія на а.с.22). 17.10.2019р. за місцем проживання позивача було проведено обшук на підставі ухвали слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 16.10.2019р. у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р.; під час обшуку вилучено мобільний телефон (а.с.37-41). 24.10.2019р. за результатами розгляду клопотання слідчого, яке погоджене з прокурором, про відсторонення позивача від посади майстра лісу Зачепилівського лісництва Державного підприємства «Красноградське лісове господарство» строком на два місяці слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова відсторонив позивача від зазначеної посади до 17.12.2019р. включно (а.с.42-46, 53-55). 29.10.2019р. адвокат Поліканов А.М. подав скаргу на вищевказану ухвалу слідчого судді (а.с.77-80). 25.10.2019р. слідчий суддя Московського районного суду м.Харкова відмовив у задоволенні погодженого з прокурором клопотання слідчого від 23.10.2019р. про застосування до позивача запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб з визначенням застави у сумі 1'300'000 грн., застосувавши стосовно позивача запобіжний захід у виді домашнього арешту з наступними обов`язками: не залишати житло за адресою реєстрації в період часу з 22.0 до 07.00; не покидати Зачепилівський район Харківської області без відома слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання; не спілкуватися зі свідками та іншими підозрюваними без присутності слідчого, прокурора або суду; здати на зберігання до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері громадянства, паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну, в разі їх наявності (а.с.47-52, 56). Ця ухвала слідчого судді від 25.10.2019р. була оскаржена прокурором до Харківського апеляційного суду (а.с.57-62). Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 11.12.2019р. було задоволено скаргу захисника [PERSON] - адвоката Поліканова А.М. на постанову слідчого від 24.10.2019р. у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. про відмову у задоволенні клопотання про проведення огляду місця події за участі підозрюваного, його захисника, залученням спеціалістів та проведенням відеофіксації слідчої дії (а.с.76). Зазначені процесуальні дії вчинялися у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. В подальшому прокурор звернувся до суду з клопотаннями від 10.12.2019р. про продовження строку відсторонення позивача від посади та про продовження строку запобіжного заходу позивачу у виді домашнього арешту на два місяці, тобто до 17.02.2020 року включно (а.с.63-65, 67-70). Як зазначено у цих клопотаннях, 27.11.2019р. прокурор відділу прокуратури Харківської області виніс постанову про об`єднання під номером 12019220390000300 від 24.07.2019р. матеріалів досудових розслідувань кримінальних проваджень №62019170000001017 від 24.10.2019р. та №12019220390000300 від 24.07.2019р. за ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. З наявних у справі копій процесуальних документів та пояснень сторін вбачається, що 27.11.2019р. кримінальне провадження №62019170000001017 від 24.10.2019р., яке було виділено з кримінального провадження №42019220000000461 від 19.07.2019р., об`єднане з кримінальним провадженням №12019220390000300 від 24.07.2019р. За клопотанням слідчого строк досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019220390000300 від 24.07.2019р. за підозрою, у тому числі, позивача за ч.5 ст.191 КК України, продовжувався ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 16.12.2019р. до шести місяців, тобто до 17.04.2020р. (а.с.74-75). Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 17.12.2020р. було продовжено на два місяці, тобто до 17.02.2020р. включно, запобіжний захід позивачу у виді домашнього арешту з забороною залишати житло з 22.00 до 07.00 (а.с.73). Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13.01.2020р. позивачу було змінено запобіжний захід з домашнього арешту на особисте зобов`язання. Про цю обставину зазначено у постанові про закриття кримінального провадження від 18.03.2020р., копія якої міститься в матеріалах справи (а.с.83-86). Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 26.12.2020р. було відсторонено позивача від посади майстра лісу Зачепилівського лісництва ДП «Красноградське лісове господарство» на два місяці, але не більше строку досудового розслідування (а.с.71-72). 27.01.2020р. Харківський апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу захисника Поліканова А.М. на зазначену ухвалу слідчого судді від 26.12.2020р., скасував її та відмовив у задоволенні клопотання прокурора про відсторонення позивача від посади (а.с.81-82). 18.03.2020р. прокурор відділу прокуратури Харківської області [PERSON] закрила кримінальне провадження №12019220390000300 від 24.07.2019р. в частині оголошеної [PERSON] підозри за ч.5 ст.191 КК України за відсутністю складу цього кримінального правопорушення у його діях (а.с.83-86). Цією ж постановою прокурора були повернуті речі та документи, вилучені у позивача під час проведення обшуку, а також припинено запобіжний захід у виді особистого зобов`язання, обраний позивачу. Копією довідки №01-05/628, яка видана 14.08.2020р. Державним підприємством «Красноградське лісове господарство», підтверджується, що позивачу не нараховувалася та не виплачувалася заробітна плата за період з 24.10.2019р. по 17.12.2019р. включно та з 26.12.2019р. до 27.01.2020р. у зв`язку з відстороненням його від посади в межах кримінального провадження №12019220390000300 від 24.07.2019р. на підставі ухвал слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 24.10.2019р. строком до 17.12.2019р. та від 26.12.2019р. строком на два місяці, яка згодом була скасована ухвалою Харківського апеляційного суду від 27.01.2020р. Орієнтовний розмір ненарахованої та невиплаченої позивачу заробітної плати становить 30566 грн. (а.с.23). Таким чином, встановлено, що позивач перебував під слідством п`ять місяців: з 17.10.2019р. до 18.03.2020р. Стосовно позивача було застосовано запобіжні заходи: у виді домашнього арешту протягом 2 місяців 20 днів (з 25.10.2019р. до 13.01.2020р.) та у виді особистого зобов`язання протягом 2 місяців 6 днів (з 13.01.2020р. до 18.03.2020р.). Під час перебування під слідством позивача було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів. Протягом перебування під слідством позивач був відсторонений від посади майстра лісу 2 місяці 26 днів: з 24.10.2019р. до 17.12.2019р. та з 26.12.2019р. до 27.01.2020р. Крім того, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні у житлі позивача було проведено обшук. На спірні правовідносини поширюється дія правових норм, які регулюють відповідальність за шкоду, завдану громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Так, положеннями статті 56 Конституції України, статтей 16, 23 ЦК України встановлено загальні правила та підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду. Спеціальними правовим нормами, які також регулюють спірні правовідносини, є правові норми статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, є помилковими доводи відповідачів про віднесення цих спірних правовідносин до сфери правового регулювання правових норм статтей 1173 та 1174 ЦК України. Зазначені правові норми регулюють інші правовідносини. Щодо доводів відповідачів про неможливість участі Державної казначейської служби України в якості співвідповідача у цій справі, то, виходячи з правових висновків Верховного Суду у постанові від 28.10.2020р. у справі №610/3221/19-ц, Державна казначейська служба України як орган, що відповідно до законодавства здійснює списання коштів з державного бюджету, не може бути єдиним відповідачем у справі. В той же час, у цій справі ДКСУ не є єдиним відповідачем. Положеннями пункту\~1\~частини 1\~статті 1\~вищевказаного Закону\~передбачено,\~що підлягає\~відшкодуванню шкода,\~завдана громадянинові\~внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. При цьому усі перелічені випадки (незаконне засудження, незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконне взяття і тримання під вартою, незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконне накладення арешту на майно, незаконне відсторонення від роботи (посади), інші процесуальні дії, що обмежують права громадян) є самостійними підставами відшкодування моральної шкоди, тобто такими, що не охоплюються їх початком, до прикладу незаконне взяття під варту і їхнім закінченням винесенням виправдувального вироку за реабілітуючих підстав. Отже за кожну із незаконних процесуальних дій органів досудового розслідування та прокуратури, суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди. Така правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду від 28.10.2020р. у справі №610/3221/19-ц. Згідно з\~ч.2\~ст.1\~вищезазначеного Закону\~у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Тобто для прийняття рішення про відшкодування такої шкоди, завданої громадянинові, не потрібно встановлювати вину посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати. Згідно з пунктом 1 частини першої статті\~1, пунктом 2 частини першої статті\~2, пунктом 5 статті\~3 зазгначеного Закону винесення органом досудового розслідування постанови про закриття кримінального провадження на підставі пункту 3 частини 1\~статті 284 КПК України\~(у зв`язку з невстановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати) надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом. Такий правовий висновок був висловлений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 22.04.2019р. у справі №236/893/17. Отже, є помилковими доводи відповідачів про відсутність підстав для відшкодування позивачу завданої йому шкоди у зв`язку з тим, що немає рішень, які б визнавали незаконними відповідні процесуальні рішення та дії органу досудового розслідування, прокуратури та суду. Відповідно до статті 3 вищевказаного закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): - заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; - майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; - штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; - суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; - моральна шкода. Таким чином позивач має право на відшкодування моральної шкоди щодо кожної підстави окремо: - за незаконне перебування під слідством протягом п`яти місяців: з 17.10.2019р. до 18.03.2020р., - за незаконне повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, яке згідно зі ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, - за незаконне застосування запобіжних заходів: у виді домашнього арешту протягом 2 місяців 20 днів (з 25.10.2019р. до 13.01.2020р.) та у виді особистого зобов`язання протягом 2 місяців 6 днів (з 13.01.2020р. до 18.03.2020р.), - за незаконне відсторонення від посади майстра лісу протягом 2 місяців 26 днів: з 24.10.2019р. до 17.12.2019р. та з 26.12.2019р. до 27.01.2020р., - за незаконне проведення в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні обшуку у житлі позивача. Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу вищевказаними незаконними діями та рішеннями під час досудового розслідування кримінального провадження, то він не може бути нижче встановленої законом мінімальної межі. Частиною 2 статті 13 вищезазначеного Закону встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто розмір відшкодування моральної шкоди у такій категорії справ у будь-якому разі не може бути менший за гарантований законом мінімум. При цьому у кожному конкретному випадку суд визначає такий розмір з урахуванням усіх обставин справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходить з сукупності встановлених обставин, у тому числі, характеру та обсягу душевних страждань позивача, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у життєвих та суспільних стосунках позивача, ступеню зниження престижу та репутації позивача, часу та зусиль, необхідних для відносного відновлення попереднього стану та неможливості повного відновлення попереднього стану для позивача. Стаття 3\~Конституції України\~гарантує,\~що людина,\~її життя\~і здоров`я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і\~безпека визнаються\~в Україні\~найвищою соціальною\~цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Отже, ці об`єкти правової охорони є пріоритетними під час будь-якої діяльності органів, що представляють державу у тих чи інших правовідносинах, у тому числі, кримінально-правових. Незаконними діями державних органів під час досудового розслідування кримінального провадження може бути завдана шкода цим об`єктам, зокрема, честі і гідності людини, її недоторканості тощо. Правові норми, які регулюють спірні правовідносини, гарантують право на компенсацію громадянину моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Цілком зрозумілим є те, що перебування особи під слідством, у статусі підозрюваного, будучи відстороненою від посади, з застосованими запобіжними заходами, негативно позначається на її житті та житті її близьких. Суворі правові наслідки притягнення особи до кримінальної відповідальності є моральним тягарем для особи, як впевнена у власній невинуватості та правомірній поведінці. Безсумнівно, що перебування у статусі підозрюваного, якому інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, тягне репутаційні втрати, душевні переживання та хвилювання, як пов`язані, зокрема, з відчуттям невпевненості у майбутньому При вирішенні питання про розмір завданої позивачу моральної шкоди має значення його репутація, соціальне положення, авторитет на роботі та серед жителів громади, його доброчесність. Тому образ позивача, який склався у суспільстві до його кримінального переслідування, та негативні зміни у сприйнятті суспільством такого образу у зв`язку з перебуванням його під слідством, у статусі підозрюваного, який відсторонений від посади та до якого застосовано запобіжні заходи, не можуть не хвилювати позивача. На момент повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину позивач мав надійний та високий соціальний статус у межах територіальної громади, де він проживав та проживає. Позивач користувався повагою та авторитетом на роботі та у членів громади за місцем його проживання. Для людей з таким соціальним положенням є дуже важливою думка оточуючих про них, а також довіра суспільства до них. Будь-яка особистість, яка має такі властивості як чуйність та небайдужість до проблем своєї громади, якій важлива довіра суспільства (чи певної частини суспільства, як то членів громади за місцем проживання, наприклад) дуже дбайливо ставиться до власної репутації. У будь-якому разі притягнення до кримінальної відповідальності, перебування під слідством у статусі підозрюваного само по собі ставить під сумнів репутацію особи. І тим більше такий негативний ефект, чим більш тяжке кримінальне правопорушення інкримінується особі. Це негативно позначається як на відносинах з оточуючими, так і на самосприйнятті особи, яка незаконно перебувала під слідством. Крім того, маючи сім`ю, малолітню дитину, позивач не міг не хвилюватися та переживати за їх майбутнє. Цілком нормальним є турбота про свою сім`ю, а також її репутацію, на якій позначається репутація кожного з її членів. Також є нормою занепокоєння, пов`язане з неможливістю вільно планувати на свій розсуд власне життя та життя своєї сім`ї, перебуваючи під слідством у статусі підозрюваного, а також під дією запобіжних заходів, які обмежують права та свободи, зокрема, право на свободу пересування, право на труд, право на повагу до приватного життя. Так, обмеження, які встановлені умовами застосованого до позивача домашнього арешту, обмежували його право на свободу пересування, право на повагу до приватного життя. Адже сфера приватного життя включає і можливість планувати на власний розсуд, у тому числі, своє дозвілля. Відсторонення від посади також обмежило право позивача на труд та на повагу до його приватного життя. Той факт, що позивач, будучи відсторонений від посади, мав можливість працювати на іншій роботі (посаді) не має значення для вирішення цієї справи, оскільки право на труд та право на повагу до приватного життя реалізуються, у тому числі, але не виключно, можливістю особи вільно обирати сферу та професію, в якій вона бажає працювати та розвиватися. Вільна реалізація такого права дозволяє особі відчувати себе потрібною, цілісною, наповнює життя сенсом. Не підлягає сумніву, що відсторонення особи від посади є перешкодою в реалізації такого права. Щодо незаконного обшуку за місцем проживання позивача, то необхідність надати доступ стороннім особам до свого помешкання не за власною волею, факт перебування сторонніх осіб у помешканні позивача та його сім`ї не за їх вільним волевиявленням є втручанням у право на повагу до його приватного життя, порушенням приватності позивача та членів його сім`ї. Разом з тим, недоторканість житла є однією з найважливіших гарантій прав людини у правовій демократичній державі. Очевидно, що зазначені обставини спричинили позивачу стрес, душевні страждання, приниження та вимагали від нього значних додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї. Тому той попередній стан особистої ситуації позивача, який змінився у зв`язку з його душевними стражданнями, переживаннями та репутаційними втратами, які позивач зазнав внаслідок незаконних слідчих та процесуальних дій відносно нього в ході досудового розслідування, не може бути відновлений у повній мірі, тобто до повернення статус-кво. Існує реальна можливість, що і в подальшому ім`я позивача буде асоціюватися у суспільства (певної його частини) з перебуванням у статусі підозрюваного у вчиненні особливо тяжкого злочину. Отже суд ніяк не може погодитися з тим, що закриття кримінального провадження відносно позивача само по собі є достатньою сатисфакцією спричиненої позивачу моральної шкоди, враховуючи вищевказані обставини. Таким чином, суд вважає, що у даному випадку достатньою, розумною та справедливою, а також такою, яка повністю відповідає задачам цивільного судочинства при розгляді такої категорії справ, буде сума грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 300'000 (триста тисяч) гривень 00 копійок, у тому числі: - 100000 (сто тисяч) гривень за незаконне перебування під слідством, - 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень за незаконне повідомлення про підозру у вчиненні особливо тяжкого злочину, - 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень за незаконне застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та особистого зобов`язання, - 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень за незаконне відсторонення від посади, - 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень за незаконне проведення в ході кримінального провадження обшуку за місцем проживання позивача. При цьому, висновок суду стосовно розміру моральної шкоди, завданої позивачу незаконним застосуванням запобіжних заходів грунтується, у тому числі, на тій обставині, що до позивача було застосовано не цілободовий домашній арешт, а з певним обмеженням у часі з 22.00 до 07.00 години. Що стосується доводів відповідачів, у тому числі з посланням на постанову Верховного Суду від 11.07.2018р. у справі №497/2750/15, про те, що визначення розміру грошових доходів, які позивач втратив внаслідок незаконних дій, належить до компетенції інших органів, а не суду, то такі доводи є хибними. Так, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними. Внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності в діянні складу кримінального правопорушення позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, заробітку та інших доходів, які він втратив внаслідок незаконних дій; моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Цей Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документу, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Тому таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою. Такі правові висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019р. у справі №522/1021/16-ц. Разом з тим, вирішуючи спір у частині позовних вимог про відшкодування втраченого позивачем заробітку, суд не може спиратися на орієнтовний розмір ненарахованої та невиплаченої позивачу заробітної плати згідно з вищезазначеною довідкою з місця роботи позивача (а.с.23). Так, згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір сум, які передбачені\~пунктом 1\~статті 3 цього Закону (тобто заробіток та інші грошові доходи, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій) і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно з п.8 Положення «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»» розмір таких сум визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення, та обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування обчислюється в порядку, передбаченому постановами КМУ від 08.02.1995р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та від 05.05.1995р. №348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100». Проте суду не надано доказів на підтвердження розміру середньомісячного заробітку позивача, обчисленого згідно з вищевказаними правовими нормами, до вчинення щодо нього незаконних дій у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження щодо нього. Таким чином відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про відшкодування позивачу заробітної плати, втраченої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Що стосується компенсації позивачу сум, сплачених ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, то під час розгляду справи встановлено, що позивач сплатив своєму захиснику - адвокату Поліканову А.М. 51750 грн. за надання правової допомоги у кримінальному провадженні. Ці обставини підтверджуються копіями: - договору про надання правової допомоги (у кримінальному провадженні) від 19.10.2019р. між позивачем та адвокатом Полікановим А.М. про надання адвокатом правової допомоги позивачу у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. за ч.5 ст.191 КК України, з визначенням розміру гонорару та витрат, які виникли у зв`язку з виконанням цього договору, узгодженому сторонами в окремому додатку до договору; - додатку №1 до вказаного договору від 19.10.2019р., в якому сторонами визначено розмір гонорару у сумі 20'000 гривень; - договору про надання правової допомоги (у кримінальному провадженні) від 04.12.2019р. між позивачем та адвокатом Полікановим А.М. про надання адвокатом правової допомоги позивачу у кримінальному провадженні №12019220390000300 від 24.07.2019р. за ч.5 ст.191 КК України, з визначенням розміру гонорару та витрат, які виникли у зв`язку з виконанням цього договору, узгодженому сторонами в окремому додатку до договору; - додатку №1 до вказаного договору від 04.12.2019р., в якому сторонами визначено розмір гонорару у сумі 32'000 гривен; - квитанції №13880 від 19.10.2019р. про сплату позивачем адвокату Поліканову А.М. 20'000 гривень за надання юридичних послуг згідно договору; - квитанції №13886 від 04.12.2019р. про сплату позивачем адвокату Поліканову А.М. 32'000 гривень за надання юридичних послуг згідно договору; - акту виконаних робіт від 01.04.2020р., згідно з яким, виконуючи умови договору щодо зобов`язань надавати позивачу необхідну правову допомогу у кримінальному провадженні №42019220000000461 від 19.07.2019р. та кримінальному провадженні №12019220390000300 від 24.07.2019р. за ч.5 ст.191 КК України, адвокат Поліканов А.М., надав, а позивач прийняв наступні роботи обсягом 34,5 годин: надання усних консультацій 1 година, розроблення правової позиції 2 години, участь у слідчих діях 3,5 годин, підготовка та складання процесуальних документів 21 година, участь у судових засіданнях під час розгляду клопотань слідчим суддею 7 годин). З урахуванням погодженої сторонами вартості однієї години роботи адвоката у розмірі 1500 грн., розмір відпрацьованого гонорару складає 51750 грн. (а.с.87-93). Отже, на підставі п. 4 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ця сума у розмірі 51750 грн., сплачена позивачем адвокату у зв`язку з наданням правової допомоги у кримінальному провадженні, підлягає стягненню з державного бюджету на користь позивача. Що стосується посилань представника відповідача (ТУ ДБР у м.Полтаві) на практику Верховного Суду у постановах від 16.01.2019р. у справі №171/189/17, від 23.01.2019р. у справі №638/1413/17, від 30.01.2019р. у справі №199/1478/17, від 13.03.2019р. у справі №454/1462/16-ц, від 11.09.2019р. у справі №336/5519/18, від 18.12.2019р. у справі №554/7971/18, від 21.12.2019р. у справі №285/3475/18, від 22.01.2020р. у справі №454/1403/17, від 19.03.2020р. у справі №686/13212/19, від 04.11.2020р. у справі №761/20966/17, від 22.12.2020р. у справі №686/24223/17, то ці судові рішення стосуються іншого предмету, а саме, тривалості досудового розслідування, бездіяльністю органів досудового розслідування у зв`язку з невнесенням відомостей до ЄРДР, а також у зв`язку з непроведенням необхідних слідчих дій, відмови у визнанні особи потерпілим, безпідставного закриття кримінального провадження, а також дій та рішень органів державної влади, не пов`язаних зі здійсненням досудового розслідування. Щодо витрат\~на правову\~(правничу)\~допомогу у\~цій цивільній\~справі,\~то відповідно\~ до\~п.1\~ч.3\~ст.133\~ЦПК України\~до витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями частин\~1-4\~статті 137\~ЦПК України\~визначено,\~що витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: - складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); - часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); - обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; - ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу у цій справі надано копію договору про надання правової допомоги (у цивільній справі) від 25.08.2020р. між позивачем та адвокатом Полікановим А.М., додатку №1 до цього договору та квитанції №13900 від 25.08.2020р. про сплату позивачем адвокату Поліканову А.М. 28'500 гривень за надання юридичних послуг згідно договору (а.с.94, 95, 91). За умовами зазначеного договору адвокат бере на себе зобов`язання надавати необхідну правову допомогу позивачу у цивільній справі за позовом позивача до ДКСУ, прокуратури Харківської області, ТУ ДБР у м.Полтаві про відшкодування шкоди, завданої незаконним перебуванням під слідством, а саме представництво інтересів клієнта в судах усіх інстанцій та юрисдикцій, а також в органах державної влади, місцевого самоврядування, перед громадянами та юридичними особами. Розмір гонорару, а також витрат, які виникли у зв`язку з виконанням цього договору, узгоджується сторонами додатково та визначається у додатку №1 до договору; цей додаток є невід`ємною частиною договору. У додатку №1 до вказаному договору сторони визначили наступний розрахунок гонорару (виходячи з вартості послуг адвоката у розмірі 1500 грн. за одну годину роботи): 3000 грн. за проведення зустрічі з клієнтом з метою з`ясування обставин справи, усна консультація з правовим аналізом наданих клієнтом документів (витрачено 2 години); 1500 грн. аналіз відповідної судової практики (витрачено 1 годину); 9000 грн. складання позовної заяви (витрачено 6 годин); 2250 грн. підготовка, виготовлення ксерокопій, завірення додатків до позовної заяви та подання її д суду (витрачено 1,5 годин); 6750 грн. підготовка відповідей на відзиви на позовну заяву (з розрахунку по 1,5 години на три відзиви). Крім того, сторонами визначено, що в ході виконання доручення до суми гонорару адвоката також включаються: 2000 грн. за участь у одному підготовчому/судовому засіданні або 700 грн. за явку в судове засідання, яке не відбулося (орієнтовно визначено кількість судових засідань у справі 3); 3000 грн. складання інших процесуальних документів. Усього підлягає сплаті на час підписання договору 28'500 грн. Також суду надано попередній (орієнтовний розрахунок) суми судових витрат у розмірі 31'500 грн., у тому числі: - понесених на суму 15'750 грн. (3000 грн. за проведення зустрічі з клієнтом з метою з`ясування обставин справи, усна консультація з правовим аналізом наданих клієнтом документів (витрачено 2 години); 1500 грн. аналіз відповідної судової практики (витрачено 1 годину); 9000 грн. складання позовної заяви (витрачено 6 годин); 2250 грн. підготовка, виготовлення ксерокопій, завірення додатків до позовної заяви та подання її д суду (витрачено 1,5 годин); - очікуваних на суму 15'750 грн. (6750 грн. підготовка відповідей на відзиви на позовну заяву (з розрахунку по 1,5 години на кожен з трьох відзивів), 1500 грн. складання інших процесуальних документів (планується витратити 1 годину), 2000 грн. за участь у одному підготовчому/судовому засіданні або 700 грн. за явку в судове засідання, яке не відбулося (орієнтовно визначено кількість судових засідань у справі 3) (а.с.96.) Таким чином, дотримано всі необхідні вимоги закону щодо підтвердження витрат позивача на правову допомогу. Суд вважає, що розмір таких витрат у сумі 28'500 грн. є справедливим, співмірним та реальним, з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціни позову та значенням справи для позивача, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію позивача. Згідно з\~положеннями ч.5\~та ч.6\~ст.137\~ЦПК України\~у разі\~недотримання вимог\~частини четвертої\~цієї статті\~суд може,\~за клопотанням\~іншої сторони,\~зменшити розмір\~витрат на\~правничу допомогу,\~які підлягають\~розподілу між\~сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В той же час сума витрат позивача на правничу допомогою задовольняє вимогам співмірності з урахуванням вищезазначених обставин, які приймаються до уваги при вирішенні питання про розмір судових витрат на правничу допомогу, а саме, є співмірними зі складністю справи, наданим адвокатом послуг у суді та під час підготовки до подання позовної заяви, відповідей на відзив та підготовки до судових засідань, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Зазначені у додатку №1 до договору від 25.08.2020р. розмір витрат, а також у розрахунку суми, з яких складається гонорар адвоката, відповідають умовам договору про надання правової допомоги (у цивільній справі), а час, витрачений адвокатом на складання та подання відповідних процесуальних документів є обгрунтованим. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про штучне збільшення обсягу робіт адвоката. Вищевказані витрати відповідають таким критеріям визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, необхідність та розумність їх розміру з урахуванням складності справи. Відповідний правовий висновок щодо таких критерієв міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц. Таким чином підлягає стягненню на користь позивача сума витрат на правничу допомогу у цій справі пропорційно до задоволених судом позовних вимог за правилами статті 141 ЦПК України. Помилковими є доводи відповідачів про те, що факт оплати позивачем послуг адвоката за надання правової (правничої) допомоги може бути підтверджено лише платіжними дорученнями та випискою з банківського рахунку про зарахування грошових коштів, сплачених позивачем. Так, згідно зі ст.1087 ЦК України в України існує як безготівкова, та і готівкова форма грошових розрахунків. Платіжне доручення це документ, який підтверджує проведення розрахунку у безготівковій формі (ст.1089 ЦК України, п.1.4 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої Постановою Правління НБУ від 21.01.2004р. №22). В той же час, як вбачається з вищевказаних квитанцій від 19.10.2019р., 04.12.2019р., 25.08.2020р., позивач здійснив оплату послуг адвоката готівковими коштами. При цьому закон не вимагає подальшого обов`язкового зарахування готівкових коштів на банківські рахунки самозайнятих осіб чи фізичних осіб-підприємців. Також не має значенням, що вищевказані документи на підтвердження витрат позивача на правничу допомогу подавалися у іншій цивільній справі, в якій позовну заяву було залишено без розгляду за заявою сторони позивача, оскільки предмет договору від 25.08.2020р. не містить вказівки на конкретний номер судової справи, а стосується лише певного предмету цивільного судочинства. На підставі викладеного,

Outcome: partial