Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що згідно заяви про приєднання до Договору купівлі-продажу від 22.07.2016 року позивач придбав транспортний засіб - автомобіль Opel модель: Insignia, рік випуск: [NUMBER] , тип ТЗ: універсал-В, код кольору - колір: синій, №кузова/шасі: [NUMBER] . Даний факт також підтверджується актом приймання-передання від 22.07.2016 року та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 22.07.2016 року. В послідуючому спірний автомобіль передано в лізинг, проте як стало відомо позивачу, цей автомобіль був проданий [PERSON] від імені позивача за підробленими документами. В подальшому позивач дізнався, що 16.08.2016 року [PERSON] , який діяв від імені Позивача та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №6143/2016/010941 від 16.08.2016 року транспортного засобу, перереєстрували на [PERSON] транспортний засіб - автомобіль Opel модель: Insignia, рік випуск: [NUMBER] , тип ТЗ: універсал-В, код кольору - колір: синій, №кузова/шасі: [NUMBER] . Вказаний договір купівлі-продажу було зареєстровано сервісним центром МВС 6143 Регіонального сервісного центру МВС України в Тернопільській області. Відповідно до листа Регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області № 31/19/3-26а.з. від 24.01.2018 року на даний час власником спірного автомобіля зареєстрованого [PERSON] , який набув право власності на підстав договору купівлі-продажу № 0741/2016/221721 від 01.12.2016 року. Позивач, як власник транспортного засобу відчуженого [PERSON] від імені Позивача на користь [PERSON] , не мав жодного відношення до самого правочину, не мав волі до укладання договору купівлі-продажу та жодним чином не бажав настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до третіх осіб. Отже, при укладенні договору купівлі-продажу автомобіля порушені вимоги ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, а дотримання вимог наведеної статті є необхідними для чинності правочину. Оскільки довіреність від 10.08.2016 року не видавалась [PERSON] й не була підписана Позивачем, тому не є такою, що відповідає його волевиявленню та не є такою, що вчинена у формі встановленій законом. Отже, договір купівлі-продажу Автомобілю вчинено за довіреністю, яка не відповідає нормам Цивільного кодексу України, та яка підлягає скасуванню то не дотримана встановлена законом форма договору та відсутнє волевиявлення власника (повноважного представника) на відчуження майна, тож цей договір також є недійсним. З огляду на встановлений факт вибуття спірного автомобіля з володіння власника позивача ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» не з його волі, фактичного користування автомобілем [PERSON] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 01.12.2016 року виданого на ім`я [PERSON] , вважає наявними правові підстави для задоволення позову в частині витребування з чужого незаконного володіння спірного майна у відповідача-3 на користь позивача. З огляду на вище викладе, позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги повністю. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21 березня 2018 року провадження відкрито в порядку загального позовного провадження. 26 квітня 2018 року постановлено ухвалу про задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів та на виконання даної ухвали Регіональним сервісним центром в Тернопільській області Територіальним сервісним центром 6143 було надано витребувані документи. 23 квітня 2018 року представник позивача ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» - Прохода Р.С. звернувся із клопотанням про призначення почеркознавчої експертизи за результатами якого постановлена ухвала від 12 червня 2018 року про задоволення даного клопотання. 27 грудня 2018 року провадження по справі було відновлено та призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2019 року провадження у цивільній справі було зупинено для проведення судової почеркознавчої експертизи на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 12 червня 2018 року. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 липня 2019 року постановлено закрити підготовче судове засідання та призначити справу до судового розгляду. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 28 серпня 2019, постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст. 280, 281 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] , повно та всебічно з`ясувавши обставини по справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з наданих пояснень та матеріалів справи, 22 липня 2016 року позивач придбав транспортний засіб - автомобіль Opel модель: Insignia, рік випуск: 2009, тип ТЗ: універсал-В, код кольору - колір: синій, №кузова/шасі: [NUMBER] , що підтверджується договором купівлі - продажу, актом приймання-передання від 22.07.2016 та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 22.07.2016 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З огляду на те, що згідно із ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору. Згодом позивач дізнався, що [PERSON] , який діяв від імені Позивача на підставі договору купівлі-продажу №6143/2016/010941 від 16.08.2016 року транспортного засобу, перереєстрували на [PERSON] транспортний засіб - Opel модель: Insignia, рік випуск: [NUMBER] , тип ТЗ: універсал-В, код кольору - колір: синій, №кузова/шасі: [NUMBER] , яким [PERSON] від імені Позивача продав (відчужив) транспортний засіб - автомобіль Opel модель: Insignia, рік випуск: [NUMBER] , тип ТЗ: універсал-В, код кольору - колір: синій, №кузова/шасі: [NUMBER] . Вказаний договір купівлі-продажу було завірено сервісним центром 6143 Регіонального сервісного центру МВС України в Тернопільській області. Позивачем до позовної заяви було додано копію довіреності виданої ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» від 10 серпня 2016 року та Наказ № 10/08/2016-4 та зазначив, що саме ці документи були подано до сервісного центру МВС при здійснені перереєстрації спірного автомобіля. На даний час власником спірного транспортного засобу є [PERSON] , що підтверджується відповіддю з Регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області Територіальний сервісний центр 6143 №31/19/3-П-2 а.з. від 24.01.2018 року, де вказано що згідно договору купівлі-продажу № 0741/2016/221721/ від 01.12.2016 року укладеного в ТСЦ 0741 м. Луцьк автомобіль Opel модель: Insignia, рік випуск: [NUMBER] , тип ТЗ: універсал-В, код кольору - колір: синій, №кузова/шасі: [NUMBER] зареєстрований за [PERSON] . Ухвалою Дніпровського районного суду від 26 квітня 2018 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та зобов`язано надати Регіональний сервісний центр МВС в Тернопільській області ряд доказів. 30 травня 2018 року на ухвалу суду Регіональним сервісним центром МВС в Тернопільській області територіальний сервісний центр 6143 було надано оригінали наступних документів: договір купівлі продажу №6143/2016/010941 транспортного засобу від 16 серпня 2016 року, наказ Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» №10/08/2016-4 від 10 серпня 2016 року, довіреність від 10 серпня 2016 року від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на ім`я [PERSON] , копія сторінки 12 статуту ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», витяг з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», копії паспортів та кодів з підписами довіреної особи ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» Дорошенка П.О , та [PERSON] , висновок експертного дослідження № 20/225/1723/ від 17.08.2016 року та свідоцтво про перереєстрацію [NUMBER] від 22.07.2016 року. Ухвалою суду від 12 червня 2018 року провадження по справі зупинено та призначено судову почеркознавчу експертизу, однак 24 жовтня 2018 року КНДЕКЦ МВС України своїм листом повернув вище вказану експертизу без виконання у зв`язку із її не оплатою. 27 грудня 2018 року провадження по справу було відновлено та призначено у відкрите підготовче судове засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду від 22 березня 2019 року було повторно зупинено провадження по справі для проведення судової почеркознавчої експертизи на підставі ухвали суду від 12.06.2018 року. 25 червня 2019 року на адресу суду було надіслано висновок Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Відповідно до висновку експертного дослідження КНДЕКЦ №17-3/515 від 05.06.2019 року, п.1 - підпис від імені [PERSON] у Довіреності від 10 серпня 2016 року, яка була видана від імені ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» виконаний не [PERSON] , а іншою особою, п.2 - підпис від імені [PERSON] у Наказі № 10/08/2016-4 від 10 серпня 2016 року, яка була видана від імені ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Оцінивши вищенаведені письмові докази суд встановив, що ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» не відчужував спірний транспортний засіб, який вибув із його власності поза його волею, а тому він підлягає витребуванню у [PERSON] Права позивача порушені, а тому підлягають захисту в порядку, передбаченому ст. 388 ЦК України. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 88 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. В Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в п. 26 зазначено, що відповідно до положень частини 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ст. 34 ЗУ «Про дорожній рух» на теперішній час реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку транспортних засобів здійснюється згідно з Постановою КМУ № 1388 від 07 вересня 1998 р. з наступними змінами «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також інших самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». За змістом п. 8 наведеного Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно із ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав провадиться, серед іншого, на підставі рішення суду. У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Згідно з частинами 1, 5-7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені по справі позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а обраний позивачем спосіб захисту ґрунтується на встановлених в судовому засіданні фактичних обставинах справи. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29). Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача, сплачені ним судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 10 390,12 грн.

Outcome: approved