Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що [INFO] року померла її мати [PERSON], якій належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Оскільки мати перед смертю хворіла і не могла ходити, то вона оселилася разом з нею щоб доглядати за матір'ю, і так постійно проживала з нею один рік до її смерті та продовжує там проживати і надалі. На момент смерті матері вона не була зареєстрована у спадковому будинку, хоча там фактично постійно проживала. До нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом термін не зверталася. Встановлення факту спільного проживання з [PERSON] на час відкриття спадщини має істотне значення для подальшого оформлення нею спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Просить суд встановити факт її спільного проживання з матір'ю - [PERSON] - на час відкриття спадщини [INFO] р. В судовому засіданні позивач позов підтримала, підтвердила обставини, викладені в позовній заяві. Пояснила, що її місце проживання зареєстроване за іншою адресою - [ADDRESS]. Але вона вважала, що прийняла спадщину після смерті матері, оскільки проживала в спадковому будинку. Про те, що мати заповідала цей житловий будинок [PERSON] вона дізналася у 2014 році. До нотаріуса протягом шести місяців після смерті матері не зверталась, оскільки хотіла спочатку обговорити з братом деякі питання щодо прийняття спадщини. Відповідач та його представник в судовому засідання позов не визнали. Пояснили, що позивачка є спадкоємцем першої черги. Але оскільки мати склала заповіт на нього, то [PERSON] права на спадщину не мала. Також просять застосувати строк позовної давності, оскільки [PERSON] про порушення свого права знала з 2006 року, але ніяких дій щодо його відновлення до 2014 року не вчиняла. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] приблизно за один рік до смерті матері посварилася зі своїм чоловіком та переїхала разом з дочкою проживати до матері, де живе і на теперішній час. Вислухавши сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні факти і відповідні ним правовідносини. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 15 т. 1), яка була матір'ю сторін. Дана обставина визнається сторонами та відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. За життя [PERSON] належав будинок за адресою: [ADDRESS], що підтверджено свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок (а.с. 16-17 т. 1), де і було зареєстровано її місце проживання, що підтверджено копією будинкової книги (а.с. 18-19 т. 1). Відповідно до довідки Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області від 08.10.2013 року (а.с. 20 т. 1), показів свідка [PERSON] разом з [PERSON] з листопада 2004 року і до дня її смерті - [INFO] року - проживала [PERSON], так як остання хворіла і потребувала догляду за нею, і продовжує проживати в цьому будинку по теперішній час. За життя - 25.11.1998 р. - [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] вона заповідала [PERSON] (а.с. 6 т. 2). Частиною 1 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно положень ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (ч. 1 ст. 1272 ЦК України). Спадкоємець за заповітом [PERSON], який не проживав постійно зі спадкодавцем, заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подавав. Дані обставини визнаються сторонами та відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. А тому він вважається таким, що не прийняв спадщину після смерті [PERSON]. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З пояснень позивача вбачається, що встановлення факту її спільного проживання з [PERSON] на час відкриття спадщини має істотне значення для подальшого оформлення нею спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи з вищевикладеного, про порушення свого права на спадщину [PERSON] могла дізнатися з 14 травня 2006 р. - тобто з того дня, коли [PERSON] вважається таким, що не прийняв спадщину. Відповідно, звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права - права на спадщину - [PERSON] мала до 14 травня 2009 року. Проте позов до суду надійшов 03 квітня 2014 року, тобто після спливу позовної давності. Відповідач просить застосувати строк позовної давності, що відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed