Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який разом із представником підтримав у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , у період з 02.11.1984 року по 26.01.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] ; фактично сторони проживали разом до 2019 року. Від шлюбу у подружжя народилися діти: син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Після реєстрації шлюбу в 1984 році, [PERSON] вселився у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке належало батьку відповідача, за згодою як останнього, так і дружини. В подальшому, 07.08.1995 року позивач був зареєстрований за вказаною адресою як член сім`ї. [INFO] батько [PERSON] , [PERSON] , помер. Відповідач прийняла спадщину після смерті останнього та отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року. Починаючи з 1984 року, будинок [ADDRESS] . Суми добудовувався та перебудовувався сторонами за спільні подружні кошти, за згодою [PERSON] та її батька, неодноразово робився ремонт будинку та літньої кухні, було замінено газовий котел, дах, стропила будинку та вікна, спочатку на дерев`яні, а потім на пластикові, здійснено утеплення домоволодіння, у зв`язку з чим, позивач вважає, що, на підставі ст. 112 ЦК УРСР, він має право власності на його частку. Під час розгляду в суді цивільної справи №592/9026/19 стало відомо, що [PERSON] не визнає право власності [PERSON] на частину будинку за адресою: [ADDRESS] , та чинить останньому перешкоди у користуванні домоволодінням. Оскільки ще до смерті [PERSON] позивач фактично став власником 1/4 частки домоволодіння, свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року необхідно визнати частково недійсним. Крім того, з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу стало відомо, що 20.03.2020 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування №445, виданого 20.03.2020 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. Земельна ділянка з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056 за вищевказаною адресою належить [PERSON] на підставі договору дарування №446, виданого 20.03.2020 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. [PERSON] вважає вказані договори дарування від 20.03.2020 року фіктивними і такими, що спрямовані на ускладнення отримання у його власність частини спірного будинку. Тому в уточненій позовній заяві позивач просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року (в частині набуття права власності на 1/4 частку), на підстав якого [PERSON] набула право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] ; вселити [PERSON] в будинок за адресою: [ADDRESS] ; визнати недійсними договори дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS], номер 445 , та земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056 за вищевказаною адресою, номер 446, укладені 20.03.2020 року, посвідчені приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. Ухвалою суду від 10.12.2019 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 09.07.2020 року до участі в цивільній справі залучено співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 22.09.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з участю сторін. Представник відповідач [PERSON] , [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та в обґрунтування своїх заперечень надав пояснення, аналогічні викладеним у письмовому відзиві на уточнену позовну заяву, де зазначено, що житловий будинок по [ADDRESS] з 1973 року належав батьку відповідача [PERSON] , який помер [INFO] . Після одруження позивача з відповідачем, [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] за особисті кошти, починаючи з 1990 року по 1992 рік, добудували до будинку дві кімнати, площею 14,6 кв.м та 18,4 кв.м, перебудували кладову, площа якої змінилася з 2,5 кв.м на 9,8 кв.м, а також кімнату, площею 6,3 кв.м, на коридор, площею 6,6 кв.м. [PERSON] та [PERSON] вселилися до спірного житлового будинку за згодою власника (батьків). Позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , було придбане у період шлюбу сторін за кошти подружжя і що воно належить до об`єктів права спільної сумісної власності. Аналіз законодавства, яке діяло на час спірних взаємовідносин, дозволяє зробити висновок, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво. Крім того, представник відповідача заявив про пропуск позивачем строком позовної давності звернення до суду, оскільки [PERSON] знав/повинен був знати про порушення свого права ще з 1993 року (дати видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок). До того ж, зауважує про відсутність будь-яких ознак фіктивності договору дарування від 20.03.2020 року; волевиявлення сторін було спрямоване на припинення права власності у попереднього власника та виникнення такого права у нового власника. Навпаки, [PERSON] , як власник домоволодіння, проводить всі необхідні дії по захисту свого права власності у судовому порядку. Представник [PERSON] , адвокат Рижов С.Є., просив відмовити в задоволенні позовних вимог та зазначив, що вимоги у частині вселення [PERSON] в житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , суперечить обставинам, викладеним описовій частині уточненої позовної заяви, де зазначено, що у спірний житловий будинок він вселений з 1984 року; крім того, станом на час розгляду справи, позивач зареєстрований у спірному будинку за вищевказаною адресою. Заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 02.11.1984 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується відміткою про сімейний стан у паспорті громадянина України та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00022897895, виданим 21.05.2019 року Ковпаківським районним у м. Суми ВДРАЦС ГТУЮ у Сумській області (а.с.7,10). Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми №2-705 від 26.01.2000 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відомості про розірвання шлюбу між сторонами на підставі вказаного рішення було внесено до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб 26.02.2019 року, актовий запис № 29 (а.с.10). Як вбачається з рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2019 року по справі №592/9026/19 та постанови Сумського апеляційного суду від 27.01.2020 року, з 25.06.1980 року [PERSON] була зареєстрована та постійно проживала у житловому будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , який належав батьку [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 23.05.1961 року. З 07.08.1985 року по теперішній час [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.7,17). Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року, зареєстрованого в Реєстрі за №1-4383, посвідченого державним нотаріусом Другої Сумської державної нотаріальної контори Ляшенко А.І., [PERSON] , у зв`язку з відмовою других спадкоємців за законом в її користь, є спадкоємцем майна після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] ; спадкове майно складається з житлового будинку, площею 61 кв.м, з надвірними господарчими та побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.32). В технічному паспорті на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , власником домоволодіння зазначена [PERSON] (а.с.11). Позивач стверджує, що, починаючи з 1984 року, будинок [ADDRESS] добудовувався та перебудовувався сторонами за спільні подружні кошти, за згодою [PERSON] та її батька, як власника майна, вартість будинку за час шлюбу істотно збільшилася, у зв`язку з чим, спірне домоволодіння є об`єктом права спільної сумісної власності, 1/4 частина якого належала [PERSON] , а тому, зважаючи на викладене, свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року, в частині набуття [PERSON] права власності на 1/4 частку, є недійним. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Як вбачається з матеріалів справи, спірне Свідоцтво про право на спадщину за законом датоване 21.10.1993 року. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Тобто, до спірних правовідносин на час відкриття спадщини та видачі оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом слід застосовувати положення ЦК УРСР. Відповідно до положень ст. 524, 527, 529 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. У відповідності до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. За змістом ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Таким чином, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. У постанові Верховного Суду від 14.11.2018 року по справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення, у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. В судовому засіданні представниками відповідачів було заявлено усне клопотання, яке раніше продубльовано у відзивах на позовну заяву, про застосування спливу строків позовної давності до вимог позивача. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилом ч. 3 ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Як вбачається з уточненої позовної заяви, [PERSON] стверджує, що, ще до смерті [PERSON] , який помер [INFO] , він фактично став власником 1/4 частки домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 31.10.1993 року є частково недійсним. Викладене підтверджує обізнаність [PERSON] про порушення його права та особу, яка його порушила, ще з 1993 року (дати видачі оскаржуваного свідоцтва). Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання частково недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року (в частині набуття права власності на 1/4 частку), на підстав якого [PERSON] набула право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про застосування якої заявлено представниками відповідачів, та відсутності обставин, що свідчать про поважність причин його пропуску. Зважаючи на встановлені обставини справи, вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 1/4 частку домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , також не підлягають задоволенню, оскільки Свідоцтво про право на спадщину за законом від 21.10.1993 року не скасовано, вважається дійсним та чинним на момент розгляду справи. Крім того, позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних належних та беззаперечних доводів, на підтвердження факту будівництва прибудов до житлового будинку та господарських споруд за адресою: [ADDRESS] , здійснення капітального ремонту покрівлі та кімнат саме за спільні кошти подружжя та за рахунок спільної праці членів сім`ї власника домоволодіння [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 07.10.1991 року, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи №32454, наданої Департаментом забезпечення ресурсних платежів СМР на запит суду, добудови до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , були здійснені в період з 1985 року по 1990 рік на підставі дозволів архітектора Ковпаківського району м. Суми та Виконавчого комітету районної ради народних депутатів м. Суми № 120а-1 від 26.03.1990 року; замовником послуг з підготовки документів для оформлення внесених змін (добудови) був [PERSON] . З плином часу неможливо достовірно встановити обставини, що мали місце в далекому минулому (близько 30-ти років тому), та підтвердити твердження [PERSON] , котрі заперечуються відповідачем [PERSON] , щодо будівництва добудов, а саме: двох житлових кімнат, коридору, тамбура, гаража, сараю та літньої кухні, за спільні кошти подружжя, внаслідок чого істотно збільшилася вартість домоволодіння. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів; 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Щодо вимоги в частині визнання недійсними договорів дарування житлового будинку за адресою: [ADDRESS], номер 445 , та земельної ділянки з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056 за вищевказаною адресою, номер 446, укладених 20.03.2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О., суд виходить з наступного. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, 20.03.2020 року право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за [PERSON] ; підстава виникнення права власності - договір дарування житлового будинку № 445 , виданий 20.03.2020 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (а.с.98). Земельна ділянка з кадастровим номером 5910136600:10:012:0056 за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки №446, посвідченого 20.03.2020 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (а.с.99). Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на фіктивність укладених договорів дарування від 20.03.2020 року. У відповідності до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням чч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного цивільного суду по справі №607/15555/17-ц від 27.03.2019 року. Разом з тим, посилання позивача на відсутність спрямованості оскаржуваного правочину на настання обумовлених ним правових наслідків та його укладення з метою унеможливлення отримання [PERSON] у власність частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Зокрема, [PERSON] , як новий власник домоволодіння, вживає всіх можливих процесуальних заходів для захисту свого права власності. Так, з метою захисту законних прав та інтересів у цивільній справі №592/18260/19, [PERSON] уклала з адвокатом Рижовим С.Є. Договір №1698-Р/20 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 02.06.2020 року (а.с.122-123). Крім того, 23.06.2020 року [PERSON] звернулася до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме домоволодінням за адресою: [ADDRESS] ; справа перебуває у провадженні судді Котенко О.А . Викладене спростовує твердження позивача щодо фіктивності укладених договорів дарування. Вирішуючи питання з приводу заявленої вимоги про вселення [PERSON] до будинку за адресою: [ADDRESS] , суд зауважує, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2019 року по справі №592/9026/19 позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з виселенням із житлового будинку, задоволено частково; виселено [PERSON] з будинку [ADDRESS] . Однак, постановою Сумського апеляційного суду від 27.01.2020 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 05.12.2019 року скасовано та прийнято нове, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] про виселення [PERSON] із житлового будинку відмовлено. Даним рішенням суду апеляційної інстанції фактично вирішено питання про наявність законних підстав [PERSON] займати приміщення будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на праві сервітуту, як колишнього члена сім`ї власника домоволодіння. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: dismissed