Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом до відповідача про стягнення з нього заборгованості в якому зазначив, що в 2007 році сторони домовилися про те, що позивач придбає у відповідача садовий будинок та земельну ділянку. На виконання своїх зобов'язань позивач передав відповідачу 40 650 євро та 16 000 грн.. У зв'язку із невиконання відповідачем домовленості про продаж майна, позивач вимушений був звернутися до суду із позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності, а відповідач звернувся із зустрічним позовом про визнання договору купівлі - продажу дійсним. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2011 року, яке набрало законної сили 11.03.2011 року в задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено. Вважаючи те, що саме з моменту набрання вказаним рішенням законної сили, відповідач дізнався про наявність у нього грошового зобов'язання перед позивачем, останнім було нараховані проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування коштами в розмірі 10 723,20 євро та 4218,93 грн., які він просить стягнути з відповідача. Крім зазначеного позивач вказував на те, що у зв'язку із неповерненням відповідачем йому коштів, він вимушений був звернутися до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] та [PERSON] про витребування грошових коштів, набутих без достатньої правової підстави. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.12.2012 року, яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року було змінено та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 40 650 євро, що за курсом НБУ становить 428 170,52 грн. та судові витрати. У зв'язку із добровільним невиконанням відповідачем рішення суду, ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження, але позивач своїх коштів так і не отримав. Враховуючи невиконання відповідачем свого грошового зобов'язання, позивач просить суд стягнути з відповідача індекс інфляції за період невиконання грошового зобов'язання в розмірі 55 556,09 грн. та 3% річних в розмірі 17 961,81 грн., судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, про причину неявки не повідомив, явку представника не забезпечив. Позивач та його представник в судовому засіданні не заперечували про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. На підставі ст. 224 ЦПК України судом було постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. Вислухавши пояснення позивача та його представника, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, в 2007 році сторони домовилися про те, що позивач придбає у відповідача садовий будинок та земельну ділянку. На виконання своїх зобов'язань позивач передав відповідачу 40 650 євро та 16 000 грн.. У зв'язку із невиконання відповідачем домовленості про продаж майна, позивач вимушений був звернутися до суду із позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності, а відповідач звернувся із зустрічним позовом про визнання договору купівлі - продажу дійсним. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2011 року, яке набрало законної сили 11.03.2011 року в задоволенні первісного та зустрічного позову було відмовлено. Вважаючи те, що саме з моменту набрання вказаним рішенням законної сили, відповідач дізнався про наявність у нього грошового зобов'язання перед позивачем, останнім було нараховані проценти на рівні облікової ставки НБУ за користування коштами в розмірі 10 723,20 євро та 4218,93 грн. на підставі ст. 1048 ЦК України. З таким висновком позивача, суд погодитися не може виходячи із наступного. Відповідно до ч.2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно із ч.2 ст. 536 ЦК України розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Визначаючи розмір процентів позивач стверджував, що до правовідносин, які виникли між сторонами слід застосовувати виключно положення ст. 1048 ЦК України і розраховувати їх потрібно починаючи з моменту набранням рішення Святошинського районного суду м. Києва від 28.02.2011 року законної сили. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З аналізу норм вищенаведеної статті та глави 71 ЦК України вбачається, що їх положення застосовуються при наявності договірних відносин між позикодавцем та позичальником, якими позивач та відповідач по відношенню один до одного не є, оскільки в них виникли інші цивільно - правові відносини. Суд, під час розгляду справи звертав увагу на дані обставини але позивач та його представник наполягали на застосуванні виключно положень глави 71 ЦК України (Позика. Кредит. Банківський вклад) до правовідносин, які виникли між сторонами. Крім цього суд звертає увагу на те, що грошове зобов'язання у відповідача перед позивачем виникло 18.04.2013 року, оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва було стягнуто з відповідача безпідставно набуті кошти, а до цього моменту грошового зобов'язання у відповідача не було, оскільки між сторонами не виникало відносин, де б відповідач взяв на себе обов'язок повернути отримані ним кошти. Враховуючи безпідставність застосування положень глави 71 ЦК України до спірних правовідносин в частині нарахування процентів, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача індекс інфляції за період невиконання грошового зобов'язання в розмірі 55 556,09 грн. та 3% річних в розмірі 17 961,81 грн., у зв'язку із невиконанням рішення Апеляційного суду м. Києва від 18.04.2013 року, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Зі змісту вказано вище рішення Апеляційного суду м. Києва вбачається, що позивач передав відповідачу кошти в якості оплати за будинок та земельної ділянки в розмірі 40 650 євро та 16 000 грн., які і було стягнуто на користь позивача із зазначення еквіваленту боргу, який утворився в євро по відношенню до гривні. Тобто, зобов'язання відповідача по валюті боргу є євро. Згідно з частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи ту обставину, що основна частина боргу відповідача повинна бути повернута позивачу в євро за курсом НБУ, то підстав для нарахування на борг в розмірі 40 650 євро інфляційного збільшення немає. Статтею 625 ЦК України встановлено зобов'язання боржника на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення за умови, що боржник прострочив виконання грошового зобов'язання. Таким чином, вираження зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, однак унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням валюти боргу, оскільки офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Разом із цим, враховуючи доведеність факту того, що відповідач не виконав свого грошового зобов'язання, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3% річних за період користування коштами в розмірі 17 961,81 грн. (з моменту набрання рішення суду про стягнення з відповідача коштів законної сили) та розміру інфляційного збільшення боргу в національній валюті на загальну суму 3110,92 грн. Наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial