Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача про стягнення з відповідача матеріальної шкоди в сумі 19897,07 грн., моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., посилаючись на те, що 10.08.2009р. він в ході проведення аукціону з реалізації арештованого майна, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «Руно-Агро» (надалі за текстом - ТОВ «Руно-Агро») придбав трактор МТЗ-80. 21.08.2009р. позивач звернувся до відповідача про передачу йому трактора, але йому було відмовлено. Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 31.08.2010р. витребувано у ТОВ «Руно-Агро» вищезазначений трактор. Актом від 01.12.2010р. державним виконавцем вилучено трактор у ТОВ «Руно-Агро» та передано позивачеві в розукомплектованому, не придатному для використання стані, внаслідок чого позивач поніс матеріальну шкоду. Крім того, позивач просить суд стягнути на його користь з відповідача суму завданої йому моральної шкоди, яка виразилася в перенесенні душевних страждань для позивача у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши, що 01.12.2010р. державним виконавцем було проведено вилучення у ТОВ «Руно-Агро» і передано трактор МТЗ-80 позивачу, який власноручно розписався в акті про отримання трактора та в якому зазначено, що зауважень щодо комплектації і технічного стану переданого майна не надходило. Просили застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з цивільного законодавства, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Цивільним кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції Одеської області (надалі за текстом - ДВС) від 20.11.2007р. накладено арешт на все майно, що належить ТОВ «Руно-Агро», в тому числі на трактор МТЗ-80, д/н [NUMBER], про що до Державного реєстру обтяжень рухомого майна внесено відповідний реєстраційний запис (а.с. 5-6, 24-25). Згідно висновку фахівця № 8 від 09.02.2009р. ПМП «ЕКС» проведеного на підставі постанови ДВС від 15.10.2008р. було встановлено, що ринкова вартість (з врахуванням ПДВ) трактора МТЗ-80, р/н [NUMBER], який знаходився в укомплектованому згідно з базовою комплектацією стані, технічно справний та придатний для подальшого використання станом на 26.01.2009р. склала 14934,00 грн. (а.с. 9-15). Постановою ДВС від 21.11.2008р. відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого Арцизьким районним судом Одеської області про стягнення з ТОВ «Руно-Агро» на користь [PERSON] (а.с. 4) заробітної плати у розмірі 1548,67 грн. та компенсації за невикористану щорічну відпустку у розмірі 173,33 грн. (а.с. 22). 10.08.2009р. [PERSON] в ході проведення аукціону з реалізації арештованого майна, яке належить ТОВ «Руно-Агро» придбав трактор МТЗ-80, р/н [NUMBER] (а.с. 7-8, 26). Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 31.08.2010р. витребувано у ТОВ «Руно-Агро» та передано [PERSON] трактор МТЗ-80, 1990 року випуску, р/н [NUMBER] (а.с. 17-18). Ухвалою Арцизького районного суду Одеської області від 16.11.2010р. роз'яснено, що резолютивна частина зазначеного рішення суду про витребування у ТОВ «Руно-Агро» та передачі [PERSON] трактору МТЗ-80, 1990 року випуску, д/н [NUMBER], містить заходи примусового виконання, при виконанні зазначеного рішення державний виконавець зобов'язаний застосувати заходи примусового виконання, направлених на вилучення майна - трактору МТЗ-80, 1990 року випуску, р/н [NUMBER] - у незаконного володільця не власника - ТОВ «Руно-Агро», та передати його неволодіючому власнику [PERSON] (а.с. 19). 01.12.2010р. державним виконавцем на підставі акту було проведено вилучення у ТОВ «Руно-Агро» і передано [PERSON] спірного майна - трактора МТЗ-80, 1990 року випуску, д/н [NUMBER]. Заяв та зауважень від [PERSON] не надходило (а.с. 20). 20 липня 2013 року ПМП «ЕКС» за заявою [PERSON] було проведено експертне, автотоварознавче дослідження з визначення ринкової вартості трактора МТЗ-80, р/н [NUMBER], за висновком якого встановлено, що ринкова вартість трактора МТЗ-80, р/н [NUMBER] на дату оцінки складає 2712,34 грн. (а.с. 27-37). [PERSON] звертався до Арцизького РВ ГУМВС України в Одеській області, прокуратури Арцизького району Одеської області з заявами про порушення його прав (а.с. 38, 43, 46, 49). В ході проведення перевірки заяв [PERSON] було встановлено, що постанови органу дізнання про відмову в порушенні кримінальної справи відносно посадових осіб ТОВ «Руно-Агро» винесені законно та обґрунтовано, підстав для їх скасування не вбачається (а.с. 39, 40, 41, 42, 44, 45, 47, 48, 50, 51, 52, 54, 55). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Чинне законодавство гарантує непорушність права власності. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. 41 Конституції України кожному надано право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України). Відповідно до ст. 1166 ЦК України, шкода завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як вбачається з постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 27.12.2010р., 15.04.2011р., 22.09.2012р., 10.11.2012р. в порушенні кримінальної справи відносно [PERSON] (директора ТОВ «Руно-Агро») відмовлено за відсутністю складу злочину. Крім того, відповідно до акту вилучення у ТОВ «Руно-Агро» зазначеного трактору та передачі його [PERSON] від 01.12.2010р. останній прийняв трактор та при передачі йому трактора від нього заяв та зауважень не надходило. Таким чином позивачем, а також його представником суду не надано доказів, які б підтверджували ті обставини, на які вони посилаються в позовній заяві, а саме, що позивачу передано трактор в разукомплектованому вигляді, чим не виконано вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Судом не приймаються до уваги посилання позивача та його представника, що факт передачі трактора позивачеві в разукомплектованому вигляді підтверджується висновком спеціаліста експертного, автотоварознавчого дослідження з визначення ринкової вартості транспортного засобу № 18 від 20.07.2013р. так як він зроблений через значний час після передачі трактора позивачу, а також суду не надано доказів зберігання трактора в стані в якому передано позивачу до проведення його оцінки, тобто 20.07.2013р. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Позивачем не наведено у позовній заяві в чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода. Крім того судом не встановлено протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. У зв'язку з цим у суду не має підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Щодо обчислення строків суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до матеріалів справи та норм ст. ст. 260, 261 ЦК України строк позовної давності за вимогами [PERSON] почав відраховуватися 02.12.2010р., тобто з дати передачі йому трактора МТЗ-80, 1990 року випуску, р/н [NUMBER], і з цієї дати строк позовної давності не переривався, а висновок фахівця на який посилається позивач та його представник був зроблений на підставі автотоварознавчого дослідження через два роки шість місяців - 20.07.2013р., тобто в зазначений період позивач вільно володів та користування переданим йому трактором. Загальний строк позовної давності сплив через три роки - 02 грудня 2013 року. Як вбачається з матеріалів справи позов [PERSON] подано до суду 06 лютого 2014 року (а.с. 2-3), тобто з пропущенням встановленого ст. 257 ЦК України строку давності. Крім того, в позовній заяві та ніяких заяв в ході розгляду справи про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин його пропуску від позивача та його представника до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст. 73 ЦПК України, суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причини. Представник позивача у судових дебатах просив поновити пропущений строк, однак ним не наведено жодних доказів пропущеного позивачем з поважних причин строку звернення до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, можливість пред'явлення позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди обмежена строком позовної давності. Отже, встановивши, що перебіг строку позовної давності за вимогами позивача почався 02.12.2010р., позивач звернувся до суду 06.02.2014р., тобто поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України, поважні причини для поновлення позивачу строку для звернення до суду відсутні, а представником відповідача [PERSON] подано заяву про застосування позовної давності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності. В зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати

Outcome: dismissed