Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просив визнати недійсним, незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], видане приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], 17.08.2013 року за реєстровим № 1922 на імя [PERSON], визнати недійним договір дарування квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] від 20.02.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим № 310; зобовязати кожну зі сторін недійсних правочинів повернути другій стороні у натурі все, що вони одержали на його виконання; зобовязати [PERSON] повернути квартиру [ADDRESS] [PERSON]; зобовязати [PERSON] повернути квартиру [ADDRESS] [PERSON], [PERSON]. В обґрунтування позову посилався на те, що 09.08.2013 року проведено торги з реалізації нерухомого майна квартири [ADDRESS]. За результатами торгів укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS], оформлений протоколом № 21-0462/13 від 09.08.2013 року та актом про реалізацію предмета іпотеки головного державного виконавця Цуркова С.І.. Покупцем вказаного майна став [PERSON] та 17.08.2013 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] було видано свідоцтво про право власності № 1922 на імя [PERSON], право власності зареєстроване 17.08.2013 року. 20.02.2014 року [PERSON] та [PERSON], уклали договір дарування квартири [ADDRESS]. 14.04.2014 року рішенням Апеляційного суду Харківської області визнано недійсним результати прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна кватири № 70 у будинку № 19 по вул. Олімпійській у м. Харкові, оформлені протоколом від 09.08.2013 року та актом про реалізацію предмета іпотеки головного державного виконавця Фрунзенського ВДВС Харківського МУЮ, визнано недійсним договір купівлі - продажу вищевказаної квартири. У вказаному рішенні апеляційна інстанція зазначала, що власником нерухомості, придбаної внаслідок проведення прилюдних торгів, що визнані недійсними, став [PERSON] і його право власності оформлено свідоцтвом. Вимог про скасування цього правовстановлюючого документа [PERSON] заявлено не було. Рішення апеляційної інстанції щодо визнання прилюдних торгів з реалізації спірної квартири та договору купівлі - продажу спірної квартири недійсними залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.12.2014 року. Перші власники квартири [ADDRESS] [PERSON], [PERSON] на підставі вищевказаного рішення апеляційної інстанції від 14.04.2014 року про визнання недійсним результатів прилюдних торгів, звернулися до Фрунзенського районного суду м. Харкова із позовною заявою про визнання нікчемним договору дарування спірної квартири, скасування права власності, реєстрації та визнання права власності. 19.02.2015 року Фрунзенський районний суд м. Харкова задовольнив частково позовні вимоги [PERSON], [PERSON] та витребував на користь [PERSON] з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], виключивши із реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію права власності на вказану квартиру [PERSON], визнано право власності за [PERSON] на дану квартиру. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04.06.2015 року рішення першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, згідно якого позовні вимоги [PERSON], [PERSON] задоволені: витребувано на їх користь з незаконного володіння [PERSON] по ? частині кожному кватири № 70 в будинку № 19 по вул. Олімпійській у м. Харкові, виключивши із реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрації прав власності на вказану квартиру за [PERSON], визнано право власності на ? частину за [PERSON], [PERSON] на спірну квартиру. 24.07.2015 року державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційною служби Харківського міського управління юстиції прийнято рішення № 23142060 про проведення державної реєстрації прав власності по ? частині квартири [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення суду, інформація з цього приводу внесена до відповідного Державного реєстру. 31.07.2015 року згідно договору купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] продали квартири [ADDRESS] [PERSON]. 19.11.2015 року згідно договору купівлі продажу, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON]. 27.11.2015 року згідно договору купівлі продажу, [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON]. 30.09.2015 року Харківський окружний адміністративний суд скасував рішення про проведення державної реєстрації прав власності по ? частині квартири [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON]. 07.10.2015 року Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду Харківської області від 04.06.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляду до суду апеляційної інстанції. 25.12.2015 року рішенням Апеляційного суду Харківської області в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] нікчемним, скасування права власності та реєстрації, визнання права власності на квартиру відмовлено. У вказаному рішенні, підставою відмови у задоволенні позовних вимог вказувалося, що позивачі не є власниками спірного майна, оскільки втратили право розпорядження квартирою № 70 у будинку № 19 по вул. Олімпійській у м. Харкові. Єдиною причиною за якою договір дарування квартири [ADDRESS] не був визнаний нікчемним та не скасовано право власності та реєстрації [PERSON] стало те, що перші власники квартири [PERSON], [PERSON] не мали права розпоряджатися квартирою, оскільки вона перебувала в іпотеці. 05.01.2016 року [PERSON] подав до Фрунзенського районного суду заяву про витребування від [PERSON] спірної квартири. При отриманні позовної заяви та додатків до неї, [PERSON] вперше дізналася про те, що її права як власника спірної квартири порушені. 01.08.2016 року позовні вимоги [PERSON] про витребування нерухомого майна задоволені та витребувано у [PERSON] на користь [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS]. В позові зазначалося, що правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна боржника, на яке звернено стягнення, до покупця переможця прилюдних торгів. Визнаючи прилюдні торги недійсними, Апеляційний суд Харківської області застосував до правовідносин, що склалися, положення ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України. У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Таким чином, свідоцтво на право власності № 1922, видане 17.08.2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] на імя [PERSON], видано в порушення законодавства України та підлягає визнанню недійсним. Оскільки спірний правочин, пов'язаний з відчуженням спірного житла відповідачеві - [PERSON], зазначений правочин не створює юридичних наслідків, у вигляді переходу прав власності на зазначене житло до [PERSON], а відтак, і виникнення у останнього права розпоряджатися спірним майном. За таких обставин, наявні підстави стверджувати, що [PERSON] не міг розпоряджатися спірним майно, в тому числі відчужувати його за договором купівлі продажу, дарування, та іншим способом. Оскільки публічні торги, та договір купівлі - продажу на підставі яких право власності набув [PERSON] визнані недійсними рішенням суду, яке на даний час є чинним, вони не породжують права власності. Договір дарування укладено дарувальником, який не є власником майна, то договір дарування є недійсним в розумінні ч.ч. 2,3 ст. 215, ч. 5 ст. 216 ЦК України. Таким чином, на думку позивача, договір дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, посилаючись на обставини викладені вище. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, виходячи з того, що між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] відсутній та взагалі не може існувати спір щодо дійсності відповідного свідоцтва та договору дарування квартири. Позивач [PERSON], взагалі не є заінтересованої особою в розумінні ч. 3 ст. 215 ЦК України, яка може заявляти такі вимоги щодо оспорювання відповідних правочинів. Відповідні вимоги могли бути обґрунтовано заявленими тільки [PERSON], [PERSON] протягом строку позовної давності, проте єдиним правовим наслідком їх задоволення це проведення повторних торгів, що і зазначено у рішенні Апеляційного суду Харківської області від 14.04.2014 року та первісно правомірно вимагалося ними у цій справі. Єдиним правовим наслідком недійсності прилюдних торгів у спірних правовідносинах, які склались між [PERSON], [PERSON] та відповідачами, повинна бути подвійна реституція, а саме: визнання недійсним подальшого правочину щодо відчуження та спочатку повернення сторін цього договору дарування від 20.02.2014 року [PERSON], [PERSON] до первісного стану, тобто повернення квартири до [PERSON], а потім повернення [PERSON], як покупця на прилюдних торгах, та торгуючу організацію ТОВ «Укрспецторгруп» до первісного стану та проведення повторних торгів, що цілком унеможливлено на даний час щодо відповідного обєкта нерухомого майна, оскільки такі вимоги не заявлялися заінтересованими особами [PERSON], [PERSON], замість чого квартира була отримана ними у власність у протиправний незаконний спосіб. На підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи: [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги [PERSON], просив про їх задоволення. Треті особи: [PERSON], ТОВ «Укрспецторгруп», Фрунзенський ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області в судове засідання не зявилися, повідомлені про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Суд, вислухавши представника позивача, представника відповідачів, представника третьої особи [PERSON], дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. [PERSON] з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] із ст.ст. 3,\~4 ЦПК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. \~Перелік можливих способів захисту міститься в\~ст.16 ЦК України. \~Відповідно до змісту\~ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з\~Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті\~6\~та статті\~13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. [PERSON] свідоцтва від 17.08.2013 року [PERSON] належить на праві власності нерухоме майно, що складається з трикімнатної ізольованої квартири № 70, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Олімпійська, б. 19, загальною площею 64,2 кв.м, житловою площею 39,2 кв.м.. 20.02.2014 року [PERSON] передав у власність [PERSON] трикімнатну ізольовану квартиру № 70, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Олімпійська, б. 19, житловою площею 39,2 кв.м, загальною площею 64,2 кв.м, про що зазначено в договорі дарування від 20.02.2014 року. В договорі зазначалося, що вищевказана квартира належить [PERSON] на підставі свідоцтва, виданого [PERSON], приватним нотаріусом ХМНО 17.08.2013 року, реєстровий № 1922. Державну реєстрацію права власності на квартиру за Дарувальником в Державному реєстрі прав на нерухоме майно проведено [PERSON], державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, право власності зареєстровано 17.08.2013 року, витягу 8108574, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 135340863101. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. [PERSON] з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: dismissed