Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що місце проживання відповідача зареєстроване у належній позивачеві квартирі, при цьому відповідач втратив право на користування цією квартирою, оскільки він не проживає в ній більше одного року. Позивач у судове засідання не зявився, надав письмову заву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Відповідач у судове засідання не зявився, надав письмову заву, в якій позов визнав та просив суд розглянути справу без його участі. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що позивач є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 19.04.2017 року між ним та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 631, та договору дарування, посвідченого 18.04.2017 року посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 621. На момент укладення згаданих договорів [PERSON] був зареєстрований за адресою відчужуваної квартири, при цьому зобовязався у розумні строки звільнити квартиру, знявшись з реєстраційного обліку місця проживання. До сьогодні відповідач своє зобовязання не виконав. При цьому у відповідності до Акту огляду житлового приміщення, складеного 12.05.2017 року ОСББ «Комкова 90» відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає досить тривалий час, тому він може вважатися таким, що втратив право користування ним. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд, а відповідач не проживає за вказаною адресою.

Outcome: approved