Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, і просив суд, з урахуванням заяви по уточнення (зменшення) позовних вимог в частині витрат на правничу допомогу: Визнати недійсним договір дарування від 07 жовтня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Ритою Юріївною, зареєстрований у реєстрі за № 1291 укладений між Приватним підприємством «Ваш Бухгалтер» код 34381347 в особі Лято Ігоря Станіславовича ІПН [NUMBER] «Дарувальник», та [PERSON] , ІПН [NUMBER] «Обдарована», предметом якого є птахо- товарна ферма, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , буд. № один дріб чотири. Скасувати запис про право власності на об`єкт нерухомості, - птахо- товарну ферму, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , буд. № один дріб чотири, індексний номер 54468858 від 07.10.2020 року. Стягнути з ПП «Ваш Бухгалтер» код ЄДРПОУ 34381347, [PERSON] , ІПН [NUMBER] , на користь Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області код ЄДРПОУ 05583176 судовий збір в сумі 2270 гривень, витрати на правничу допомогу 28000 грн. порівну. На мотивування своїх вимог заявник вказує, що 07.10.2020 року між ПП «Ваш Бухгалтер» та фізичною особою [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна - птахо- товарної ферми, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , буд. № один дріб чотири. Як вказує заявник, вказаний договір був укладений під час судового розгляду Господарським судом Одеської області в якому розглядались вимоги Чорноморської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області до ПП «Ваш Бухгалтер» про стягнення грошової суми. Відповідач- ПП «Ваш Бухгалтер» був обізнаний про судову справу ще у вересні 2020 року, тому дії відповідача про відчуження належного йому єдиного нерухомого майна, за твердженням позивача, свідчить про недобросовісність відповідача. Договір дарування укладений між ПП «Ваш Бухгалтер» керівником якого є [PERSON] « [PERSON] », а стороною обдарованою виступає [PERSON] , яка є донькою [PERSON] . Отже, позивач стверджує, що наявні всі ознаки фіктивного договору. Суд приймає до уваги те, що відповідачі своєї правової позиції з приводу позовних вимог (крім витрат на правничу допомогу) не висловили, що, безумовно, є правом відповідачів. Ухвалою судді Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.04.2021 року відкрито спрощене провадження у справі, відповідачам встановлений строк для подання заперечень про розгляд справи у спрощеному порядку до 15.06.2021 року. 14.06.2021 року надійшло клопотання (заперечення) директора ПП «Ваш Бухгалтер» І.С. Лято про розгляд даного провадження у спрощеному порядку. На обгрунтування свого клопотання заявник вказав, що справа є особливо складною, суд має врахувати характер та коло учасників, і тому справа має слухатись у порядку позовного провадження. В судове засідання відповідачі не з`явились, подали письмові заяви про розгляд справи у свою відсутність. В судовому засіданні адвокат Буяклу Н.Я. заперечувала проти задоволення заяви про перехід зі спрощеного у позовне провадження, послалась на те, що справа не є складною, додаткових доказів збирати по цій справі не потрібно. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 26.10.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про перехід зі спрощеного провадження у позовне. Судові дебати по справі не проводились. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку: Судом встановлено, що в провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа № 916/2753/20 за позовом Одеської обласної прокуратури в інтересах Чорноморської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області, до ПП «Ваш Бухгалтер» про стягнення безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати у сумі 5268425,28 грн. Рішенням Господарського суду Одеської області від 18.01.2021 року позовні вимоги задоволені повністю, стягнуто з ПП «Ваш Бухгалтер» на користь Чорноморської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області 5268425,28 грн. Ухвалою Південно- Західного апеляційного господарського суду від 30.03.2021 року повернуто без розгляду апеляційну скаргу ПП «Ваш Бухгалтер», рішення набрало законної сили. На час звернення прокуратури до суду станом на вересень 2020 року ПП «Ваш Бухгалтер» виступало власником вищевказаного нерухомого майна. Ухвалою Господарськогог суду Одеської області від 20.10.2020 року забезпечено позовні вимоги Одеської обласної прокуратури в інтересах Чорноморської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області, накладено арешт на птахо- товарну ферму, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (Лиманський, Комінтернівський) район, с. Гвардійське, вул. Олімпійська, буд. № один дріб чотири, та належала ПП «Ваш Бухгалтер». 07.10.2020 року між ПП «Ваш Бухгалтер» та фізичною особою [PERSON] було укладено договір дарування нерухомого майна - птахо- товарної ферми, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , буд. № один дріб чотири. Як вказує заявник, вказаний договір був укладений під час судового розгляду Господарським судом Одеської області в якому розглядались вимоги Чорноморської селищної ради Одеського (Лиманського) району Одеської області до ПП «Ваш Бухгалтер» про стягнення грошової суми. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Ритою Юріївною, зареєстрований у реєстрі за № 1291. Оцінюючи доводи позову в частині договору дарування, суд виходить з наступного: Відповідно до\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої\~статті 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту\~статті 234 ЦК України\~фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої\~статті 203 ЦК України, що за правилами\~статті 215 цього Кодексу\~є підставою для визнання його недійсним відповідно до\~статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша\~статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша\~статті 722 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) викладено правовий висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена\~статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена\~статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою\~статті 13 ЦК України\~при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6\~статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя\~статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить\~ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Суд враховує правову позицію викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/22268/16-ц. Суд вважає, що укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем відбулось з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням. Суд дійшов висновку, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. При цьому, фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта\~статті 9 Закону України «Про виконавче провадження»). Водночас, відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17, провадження № 61-26562св18, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, провадження № 61-2761св19, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Суд враховує, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна був директор ПП «Ваш Бухгалтер» був обізнаний про наявність позовних вимог до підприємства з боку Чорноморської селищної ради Одеського району Одеської області, вчинив відчуження нерухомого майна на користь своєї доньки, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення позовних вимог. Зазначений правочин був укладений з метою уникнення звернення стягнення на майно, належне ПП «Ваш Бухгалтер», тобто всупереч інтересам позивача, що вказує на наявність умислу обох сторін правочину приховати справжні наміри його укладення, а саме вивести нерухоме майно з власності підприємства, під час існування майнового спору за його участю як боржника, з метою уникнення виконання відповідного грошового зобов`язання на підставі рішення суду. Таким чином суд вважає, що існують підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним дарування від 07 жовтня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Ритою Юріївною, зареєстрований у реєстрі за № 1291 укладений між Приватним підприємством «Ваш Бухгалтер» код 34381347 в особі Лято Ігоря Станіславовича ІПН [NUMBER] «Дарувальник», та [PERSON] , ІПН [NUMBER] «Обдарована», предметом якого є птахо- товарна ферма, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (Лиманський, Комінтернівський) район, с. Гвардійське, вул. Олімпійська, буд. № один дріб чотири. Вирішуючи питання позовних вимог в частині скасування запису про право власності на об`єкт нерухомості, - птахо- товарну ферму, яка розташована за адресою: Одеська область, Одеський (Лиманський, Комінтернівський) район, с. Гвардійське, вул. Олімпійська, буд. № один дріб чотири, індексний номер 54468858 від 07.10.2020 року, суд виходить з наступного: Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте, згідно із\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року,\~статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої\~статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої\~статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час ухвалення цього рішення та на момент вчинення оспорюваного правочину), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Отже вимоги про скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, такий спосіб захисту порушених прав позивача передбачався у попередній редакції\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже у цій частині вимог позову слід відмовити. Вирішуючи питання стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного: 12.02.2021 року між Чорноморською селищною радою Одеського району Одеської області та АО «Правовий центр «Інтелект» укладено договір № 14.01/34-2021 про надання правничої допомоги. Відповідно до умов договору гонорар адвокатського об`єднання за проведену роботу у суді першої інстанції становить 28000 грн. Згідно наданої калькуляції у суму гонорару 28000 грн. входить супровід справи у Комінтернівському районному суді Одеської області, підготовка, аналіз документів, написання позовної заяви, написання клопотань та процесуальних документів. До заяви додано акт від 22.04.2021 року прийому- здачі наданих послуг № 9 за квітень 2021 року. Відповідач [PERSON] заперечувала, вважала, що витрати на правничу допомогу не доведені, не підтверджені реальними діями адвокатів, більш того зазначила, що договір про надання адвокатських послуг розірваний у травні 2021 року. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку,\~що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону). Згідно зі\~статтею 11 ЦПК України\~суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства\~\~\~є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої\~статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу,\~\~\~що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 133\~ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за\~ їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частин першої та другої\~статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною восьмою\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у\~справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Згідно з частиною третьою\~статті 137 ЦПК України\~для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до частини четвертої\~статті 137 ЦПК України\~розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті\~суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята\~статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини п`ятої\~статті 137 ЦПК України\~зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони\~у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій\~статті 141 ЦПК України. Разом із тим у частині п`ятій наведеної норми цього\~Кодексу\~визначено критерії,

Outcome: partial