Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом і свої вимоги мотивує тим, що 23.04.2014 р. він звернувся до автосалону по вул. Черепіна, 19 в м. Суми де йому сподобався автомобіль Geelly Emgrand 7 чорного кольору. Менеджер салону повідомив, що для придбання автомобіля він має сплатити на користь ФОП [PERSON] кошти за послугу з начебто пошуку цього автомобіля, у іншому випадку йому буде відмовлено у продажі цього авто. З огляду на це його було фактично примушено до укладання угоди з відповідачем, яку за звичайних обставин не уклав. На виконання псевдоправочину він сплатив на користь відповідача 82900 грн. Фактично ніяких послуг з пошуку авто він не отримував, бо знайшов автомобіль самостійно, відповідача жодного разу не бачив. Внаслідок нечесної підприємницької практики відповідача його було примушено до укладення угоди про надання послуг, які він не мав отримувати та фактично не отримував. Таким чином, укладений ним з відповідачем 24.09.2015 р. договір доручення № CMR0000034090 є недійсним, а сплачені ним кошти на користь відповідача мають бути повернуті. На підставі п. 7 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», п. 1,2 ч. 1 ст. 21, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 2 ст. 215 та ст. 216 ЦК України просить визнати недійсним договір доручення № CMR0000034090, укладений 24.09.2014 р. між ним та фізичною особою-підприємцем [PERSON], стягнути з відповідача на користь позивача 82900 грн., стягнути з відповідача на його користь витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги з наведених підстав підтримав у повному обсязі. Суду пояснив, що 23.09.2014 р. на площадці автосалону «Суми-авто» він побачив автомобіль Geelly Emgrand, у менеджера дізнався її вартість 165900 грн. і вирішив придбати. Через відділення Приватбанку він оплатив частину вартості автомобіля від суми 165900 грн., наступного дня доплатив залишок. У автосалоні йому видали довідку - рахунок на суму 165900 грн., за якою зареєстрував автомобіль у ДАІ і з цієї суми сплатив 3% збору. Оформленням паперів займався менеджер автосалону, в якому він придбав автомобіль, в подробиці оформлення договору купівлі-продажу не поглиблювався. Йому був потрібен автомобіль, він його придбав, за що саме платив кошти по квитанціям також не звертав увагу. Згодом на квитанціях побачив, що вартість автомобіля 83 000 грн., а 82 900 грн. - вартість послуг, які йому не надавались. Наявність договору доручення та оплату за ним 82900 грн. він побачив нещодавно. Відповідача він не бачив, якщо б знав, що у вартість автомобіля включено послуги за його пошук не придбавав би його. Просив визнати договір доручення недійсним, стягнути з відповідача сплачену суму 82900 грн. та витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. Зазначав, що вимоги за позовом саме до відповідача, а не автосалону. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що позивача примусили до укладення оспорюваного договору, за який він сплатив 82900 грн., проте цих послуг з пошуку автомобіля він не потребував і йому відповідачем вони не надавались. Згідно чеків пошук авто тривав декілька секунд. Відповідач знаходиться за тією ж адресою, що і автосалон. Вважає, що даний правочин слід визнати недійсним, оскільки він суперечить вимогам ст.ст. 6, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживача», а тому на підставі ст. 215 ЦК України просив визнати його недійсним. Вказує, що правочин вчинено без вільного волевиявлення і тому на підставі ст. 216 ЦК України з відповідача слід стягнути 82900 грн. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала і в його задоволенні просила відмовити. Суду зазначила, що укладений договір доручення був добровільно підписаний позивачем і він погодився зі всіма істотними умовами. Права позивача порушені не були, на нього не здійснювався тиск і він не вводився в оману щодо наслідків укладення договору. Позивачу було надано послуги щодо пошуку транспортного засобу та укладання договору купівлі-продажу належним чином та у повному обсязі. Доводи про застосування нечесної підприємницької практики вважає необґрунтованими. Вказує, що позивач не вказує підставу для визнання правочину недійсним визначену ст.ст. 230, 231 ЦК України, хоча посилається на те, що його примусили до укладення правочину чи чинили психологічний тиск. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Судом встановлені наступні обставини. 24.09.2014 р. між [PERSON] (довіритель) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (повірений) укладено Договір доручення № CMR0000034090 (а.с. 4 -5). За умовами договору [PERSON] доручив, а ФОП [PERSON] взяла зобов'язання за винагороду, від імені і за рахунок довірителя здійснити пошук транспортного засобу - марка, модель - Geelly Emgrand 7, рік випуску - 2013, колір - GL-Gotic Black. Повірений зобов'язаний виконати доручення протягом 1 робочого дня з моменту отримання оплати, передбаченої п. 4.2.1 Договору, самостійно погодити умови договору купівлі-продажу, що не визначені договором. Після укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу надати довірителю Акт про надання послуг (пункт 3.2.3.). У розділі 4 договору визначено, що довіритель за виконання повіреним доручення сплачує йому винагороду в сумі 82900 грн. без ПДВ. (пункт 4.1.). 82900 грн. довіритель сплачує на рахунок повіреного протягом 1 робочого дня з дати підписання цього договору (пункт 4.2.1.). З копії квитанції Приватбанк від 23.09.2014 р. вбачається, що [PERSON] сплатив ФОП [PERSON] за надання послуг з пошуку транспортних засобів від [PERSON] у сумі 82900 грн. (а.с. 6). 24.09.2014 р. між [PERSON] (довіритель) та Фізичною особою-підприємцем [PERSON] (повірений) складено Акт про надання послуг. Згідно Акту повіреним в повному обсязі надано довірителю послуги, передбачені договором доручення, а саме знайдено транспортний засіб, вказаний у п. 1.2. Договору доручення. Укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, передбачених договором доручення. Розмір винагороди за надані послуги складає 82900 грн., без ПДВ. (а.с. 28). 24.09.2014 р. між ТОВ «Етуаль-Авто» (продавець) і [PERSON] (покупець), в особі фізичної особи-підприємця [PERSON], що діє на підставі Договору доручення від 24.09.2014 р. укладено Договір купівлі-продажу № CMR0000034090 (а.с. 7 - 9). За умовами договору продавець зобов'язується передати у власність покупця автомобіль - марка, модель Geelly Emgrand 7; рік випуску - 2013; вартістю 69166,67 грн. (без врахування ПДВ), загальною вартістю 83000 грн., в т.ч. ПДВ 20% - 13833,33 грн. З копії квитанції Приватбанк від 23.09.2014 р. вбачається, що [PERSON] сплатив ТОВ Етуаль-Авто оплату за авто згідно договору 57100 грн., в т.ч. НДС 20%. Згідно квитанції Приватбанк від 24.09.2014 р. [PERSON] сплатив ТОВ Етуаль-Авто оплату за авто згідно договору 25900 грн., в т.ч. НДС 20% (а.с. 10). 24.09.2014 р. позивач [PERSON] зареєстрував автомобіль Geelly Emgrand 7 чорного кольору в ДАІ, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 11). Як безпосередньо пояснив суду позивач у ДАІ для реєстрації автомобіля він подав довідку - рахунок видану автосалоном на суму 165900 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить визнати недійсним договір доручення з підстав, передбачених ч. 2 ст. 215 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача зазначив, що просять визнати правочин недійсним, оскільки він суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (частина 2). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3). Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прас споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (пункт 2 ч. 2). Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Під час судового розгляду не встановлено обставин, які б свідчили, що у розумінні ч.ч. 4 і 5 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» підприємницька практика відповідача по відношенню до позивача [PERSON] містила елементи примусу, зокрема вчинювалася у формі створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. За приписами ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживача» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Обставин, які б свідчили, що оспорюваним договором доручення порушено право споживача [PERSON] на свободу вибору продукції чи порушена свобода його волевиявлення та/або висловлене ним волевиявлення не встановлені. Позивач безпосередньо підтвердив суду, що в подробиці оформлення договору купівлі-продажу не поглиблювався, йому був потрібен автомобіль, він його придбав, зареєстрував в ДАІ і користується, за що саме платив кошти по квитанціям також не звертав увагу. Ці обставини спростовують твердження позивача, що йому було повідомлено про те, що саме у разі несплати за послугу за договором доручення йому буде відмовлено у продажу автомобіля. [PERSON] підтвердив суду, що при придбанні автомобіля йому повідомили ціну 165 900 грн. і він на неї погодився. Не заперечував позивач факт підписання договору купівлі - продажу транспортного засобу, укладеного ним саме в особі фізичної особи-підприємця [PERSON], договору доручення та акту про надання послуг з відповідачем. Таким чином, факт примушення позивача до укладення оспорюваного договору доручення не знайшов свого підтвердження. Крім того, суд не може погодитися з доводами позивача, щодо вчинення відповідачем відносно нього дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції. Адже, антиконкурентними узгодженими діями є узгоджені дії, які призвели чи можуть призвести до недопущення, усунення чи обмеження конкуренції (ч.1 ст. 6 Закону «Про захист економічної конкуренції»). При цьому відповідно до ст. 5 вказаного Закону узгодженими діями є укладення суб'єктами господарювання угод у будь-якій формі, прийняття об'єднаннями рішень у будь-якій формі, а також будь-яка інша погоджена конкурентна поведінка (діяльність, бездіяльність) суб'єктів господарювання. В даному випадку позов заявлено до суб'єкта господарювання фізичної особи - підприємця [PERSON], доказів прояву недобросовісної конкуренції до позивача саме даним відповідачем не встановлено. Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що під час укладення спірного договору доручення відповідач вчиняв дії, які можливо кваліфікувати як прояв недобросовісної конкуренції, чи вчинив дії або бездіяльність, що ввели позивача в оману або були агресивними. Таким чином, судом не встановлено порушень прав позивача, як споживача фізичною особою-підприємцем [PERSON], що підлягають захисту в обраний ним спосіб. З огляду на встановлені факти, надані позивачем та досліджені докази, вирішуючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору доручення № CMR0000034090, укладеного 24.09.2014 р. між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] та стягнення 82900 грн. є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають. Позивач просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн., на підтвердження яких суду надано Договір № 3 про надання правової допомоги від 04.09.2015 р., укладений з [PERSON], квитанцію до прибуткового касового ордеру № 47 у сумі 2000 грн., Звіт про виконання договору про надання правової допомоги (а.с. 38, 39, 40 - 42). Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, витрати на правову допомогу, відповідно до приписів ст.ст. 84, 88 ЦПК України задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed