Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати недійсним договір міни від 29 червня 2010 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстраційним номером 2073 та стягнути всі судові витрати з відповідачів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2010 року належить ? частина житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель. ? частин зазначеного будинку належить на підставі свідоцтва про право власності від 24 липня 2008 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 липня 2008 року його матері [PERSON], яка мешкає в цьому будинку. У січні 2015 року йому стало відомо, що його сестра [PERSON], діючи за довіреністю від [PERSON], посвідченою приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Сіухіним І.І. від 17 травня 2010 року за реєстровим №935, уклала з [PERSON] договір міни, відповідно до якого поміняла ? частин вищевказаного будинку, які належать [PERSON] на картину «пейзаж» 30Х60, виконану автором [PERSON] в 2010 році з доплатою в сумі 104000 гривень. Договір міни був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 29 червня 2010 року за реєстровим №2073. Зазначений договір міни вважає недійсним, оскільки на момент укладення вищевказаного договору міни, стосунки між [PERSON] та [PERSON] були зіпсовані, а тому остання не могла видати довіреність на його сестру. Крім того вважає, що під час укладення спірного договору, було порушено його право, як співвласника вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, оскільки частки співвласників не були виділені в натурі, свою згоду на такий виділ та зміну ідеальних часток він не надавав, порядок користування земельною ділянкою також не був встановлений, про відчуження частки будинку він попереджений не був, тим самим був позбавлений переважного права на отримання у власність іншої частки у спільному майні. Крім того зазначив, що на той час вже відбувався судовий розгляд у Московському районному суді з приводу права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та пояснив про обставини, викладені вище, а також зазначив, що існують наступні підстави для визнання договору міни недійсним, а саме: він не відповідає нормам діючого законодавства, оскільки на момент його укладення в порушення вимог ст.ст. 358, 362 ЦК України не були виділені в натурі частки співвласників та не було отримано згоду співвласника на відчуження частки, перед відчуженням такої частки позивачу, який є співвласником будинку, не було запропоновано її придбати, крім того зміст спірного договору в частині зазначення відсутності спору щодо майна, яке відчужується не відповідає дійсності, оскільки в момент укладення зазначеного договору існував судовий спір з приводу майна, яке було предметом спірного договору міни. Позивач вважає зазначений договір міни удаваною угодою, оскільки насправді він є прихованим договором позики. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засідання позовні вимоги визнала у повному обсязі та пояснила наступне. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] існував спір щодо спадкового майна, до якого в тому числі входить будинок [ADDRESS]. В 2010 році сторони дійшли згоди із зазначеного питання, у зв'язку з чим [PERSON] були потрібні гроші для виплати компенсації. З цією метою остання, діючи за дорученням від імені [PERSON], уклала договір міни з [PERSON], за яким [PERSON] належну їй ? частину зазначеного будинку поміняла на картину. Насправді спірний договір був укладений в забезпечення договору позики і не був направлений на дійсне відчуження частини будинку, ніякої картини та грошової доплати ні [PERSON], ні [PERSON] від [PERSON] не отримували, позика також не була отримана, у зв'язку з чим відповідачі [PERSON] та [PERSON] вважали цей договір не виконаним. В січні 2015 року відповідач [PERSON] дізналася, що [PERSON] зареєструвала спірний договір та звернулася до суду з позовом про визначення порядку користування будинком. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], будучи належним чином та своєчасно повідомленими про день та час розгляду справи, повторно не з'явилися у судове засідання, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України суд розглядає справу за відсутності відповідачів [PERSON] та [PERSON] Представник третьої особи приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Малахової Г.І. - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з підстав, викладених у письмових запереченнях приватного нотаріуса, зі змісту яких вбачається наступне. 29 червня 2010 року нею за реєстровим №2073 був посвідчений договір міни між [PERSON], від імені та в інтересах якої за її довіреністю діяла [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] передала [PERSON] у власність ? частин житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель в обмін на картину «Пейзаж» 30Х60, виконану автором [PERSON] в 2010 році із доплатою в сумі 104000 гривень. При цьому, сторонами договору нотаріусу були надані всі необхідні та достатні документи, посвідчення договору відбулося з дотриманням всіх вимог діючого законодавства. Зазначила, що трактування позивачем приписів ст.ст. 716, 362 ЦК України, не можу бути прийняте до уваги, оскільки майно обмінювалося на картину, яка є авторською роботою і витвором мистецтва, який не можу виступати в якості еквівалента. Крім того, на момент посвідчення оспорюваного правочину, позивач не був власником частки житлового будинку [ADDRESS], доказів щодо бажання і реальних можливостей переведення прав і обов'язків на позивача, останнім не надано. Враховуючи викладене, вважає позовні вимоги незаконними, безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 09 червня 2010 року між [PERSON], від імені та в інтересах якої за її довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Чугуївського районного нотаріального округу Сіухіним І.І. 17 травня 2010 року за р.№936, діє [PERSON] та [PERSON] укладений договір міни, за яким [PERSON] передала [PERSON] у власність ? частин житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель, яке належить останній на підставі свідоцтва про право власності, виданого Одинадцятою харківською державною нотаріальною конторою 24 липня 2008 року за р. №7-1220 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим Одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 24 липня 2008 року за р. [NUMBER] в обмін на картину «пейзаж», 30Х60, виконану автором [PERSON] а 2010 році з доплатою у сумі 104000 гривень. Договір міни посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим №2073 та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів (витяг №8704333 від 29 червня 2010 року). Земельна ділянка площею 0,22 га, розташована за адресою: [ADDRESS] належить на підставі державного акту на право приватної власності на землю [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08 лютого 2002 року. Зі змісту рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2010 року, вбачається, що за [PERSON] визнано право власності в тому числі на ? частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]. Рішення зареєстроване в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 17 вересня 2010 року). Правочином, відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлені ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 715 ЦК України за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору міни, відповідно до положень ст. 716 ЦК України, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Однак посилання позивача на недотримання в момент укладення спірного договору міни вимог ст. 362 ЦК України щодо неповідомлення інших співвласників про намір здійснити міну частки у праві спільної часткової власності не може бути підставою для визнання договору міни недійсним, оскільки відповідно до п. 4 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Як вбачається зі змісту п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», недотримання вимог статті 362 ЦК у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця. В ході судового розгляду позивачем не надано суду будь-яких доказів на підтвердження його звернення до суду із позовними вимогами щодо переведення на нього прав і обов'язків покупця частки у спільній частковій власності. Виходячи зі змісту ст.ст. 361, 362, 363 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності без виділу її в натурі, а тому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що спірний договір не відповідає нормам діючого законодавства, оскільки на момент його укладення не були виділені в натурі частки співвласників. Згідно ч. 1 ст. 363 ЦК України, частка у праві спільної часткової власності переходить до набувача за договором з моменту укладення договору, якщо інше не встановлено домовленістю сторін. Як вже зазначалося, право власності на ? частину будинку [ADDRESS] позивач набув на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 26 серпня 2010 року. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. Враховуючи ту обставину, що вищевказане рішення суду зареєстроване в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 17 вересня 2010 року, позивач набув право власності на частину вищевказаного будинку саме з цієї дати, тобто після укладення спірного договору міни. Таким чином, позивач на момент укладення договору міни 09 червня 2010 року не був співвласником майна, яке було предметом зазначеного договору, а тому не міг надати згоду на його відчуження. Рішення суду також ухвалено після укладення спірного договору. Щодо доводів позивача про наявність на момент укладення спірного договору судового спору з приводу будинку [ADDRESS], суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту вищевказаного рішення суду, між сторонами існував спір щодо права власності на ? частину будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] Таким чином ? частини вищезазначеного будинку, які були предметом договору міни не були предметом судового спору під час укладення договору. При цьому суду не надано даних, які б підтверджували наявність обтяжень на зазначене майно. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуте згоди. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Обмін частини будинку на картину, яка незалежно від її вартості є авторською роботою та витвором мистецтва, є волевиявленням сторін, а тому такий обмін не суперечить діючому законодавству. Зміст п. 1 спірного договору міни в тій частині, що картина та доплата у сумі 104000 [PERSON] отримала від [PERSON] ще до підписання цього договору, спростовує пояснення представника позивача та представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про те, що фактично картина та грошова доплата не передавалися. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON], від імені та в інтересах якої за її довіреністю діяла [PERSON] та [PERSON], укладаючи договір міни, діяли свідомо і добровільно, на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, які передбачені таким правочином. Суду не надано доказів, які б спростовували такі висновки суду. Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховати інший правочин, при цьому суб'єкт, який вимагає визнання правочину таким, який укладено з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений саме з такою метою. Судом не встановлено, а позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів того, що у сторін, при укладенні вищевказаного правочину, були наявні всі істотні умови для вчинення правочину - договору позики. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, самі сторони спірного договору, а також [PERSON], яка діяла на підставі доручення від [PERSON] з вимогами про визнання договору міни недійсним не зверталися. Згідно вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач [PERSON] не є стороною правочину, на момент укладення договору у 2010 році не був співвласником спірного майна, а тому суд не вбачає підстав для захисту його права шляхом визнання договору недійсним з підстав його удаваності. Таким чином, ані позивачем, ані відповідачем [PERSON] не наведено жодних доводів, достатніх для кваліфікації правовідносин, які склалися між сторонами, як удаваного правочину, у зв'язку з чим суд не знаходить підстав для застосування наслідків укладення удаваного правочину. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Вимога позивачів про відшкодування понесених ним судових витрат задоволенню також не підлягає, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України в зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed