Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що йому та відповідачу на праві спільної часткової власності належить квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач у квартирі не зареєстрований та не проживає. Відповідач одноособово здійснює розпорядження житлом. Без згоди позивача вселила до квартири сторонніх людей. У зв'язку з тим, що квартира не може бути розділена в натурі позивач в 2011 році пропонував відповідачу вирішити спір мирним шляхом та викупити його частку квартири. Відповідач на пропозицію відповіла, але поставила умови на які не був згоден позивач. На теперішній час контакту з відповідачкою немає, а тому позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію вартості ? частки квартири в сумі 310735,85 грн. та припинити його право власності на частку квартири, а при неможливості грошового розрахунку примусово продати квартиру та розподілити отримані з публічних торгів кошти розділити між співвласниками. Позивач у судовому засіданні уточнив позовні вимоги та просив при прийнятті рішення не враховувати вимогу про примусовий продаж квартири, інші позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснив суду, що відповідач не дає йому можливості користуватися квартирою. Також додав, що у відповідача є можливість викупити його частку, оскільки вона є матеріально забезпеченою особою. В судові засідання призначені на 30.11.2017 року, 23.01.2018 року та 20.02.2018 року відповідач не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином в установленому законом порядку, шляхом направлення судових повідомлень за місцем її реєстрації. Декілька раз, через канцелярію відповідач надавала суду клопотання про перенесення судового засідання у зв'язку з її перебуванням на лікуванні. Відповідно до приписів Європейського суду, відповідач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належним їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідач [PERSON] мала час для подання відзиву на позовну заяву та для звернення за правовою допомогою, однак своїм правом не скористалась. Крім того, виписка з амбулаторної карти, яка надана відповідачем в підтвердження факту її хвороби не відповідає формі № 027/о затвердженої наказом Міністерства охорони здоров'я України від 14 лютого 2012 року за №110, а отже не може бути належним підтвердженням поважності причини неявки в судове засідання. У зв'язку з викладеним, суд за згодою позивача, вважає за можливе розглянути справу у відсутності [PERSON] в порядку заочного розгляду. Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що за рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26.04.2007 року було визнано право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] та на ? частину за [PERSON] На теперішній час позивач вважає, що відповідач [PERSON] грубо порушує його право власності на частку у зазначеній квартирі, оскільки одноособово користується нею тривалий час без його згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. З врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, що відповідач має можливість сплатити позивачу компенсацію за його частку у спільному майні, надані позивачем докази не доводять, що це не становитиме для неї тягар. Відомості про матеріальне становище відповідача позивачем не надано, клопотання про витребування інформації про дохід відповідача позивачем не заявлялося. Примушення відповідача викупити у позивача частку квартири призведе до порушення її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, адже згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства зокрема є: неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини, а також неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. У зв'язку з викладеним суд не вбачає підстав для присудження компенсації за належну позивачу частку квартири. Крім того, з пояснень позивача вбачається, що підставою для звернення з позовом до суду є неможливість користуватися спільним майном та проживати у квартирі, що належить сторонам на праві приватної спільної часткової власності. Таким чином, суд вважає, що позивачем не правильно було обрано спосіб судового захисту. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві, при цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. З огляду на викладене, належним способом захисту порушеного права позивача є пред'явлення позову про встановлення порядку користування квартирою або про вселення. Таким чином, з урахуванням встановлених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed