Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовомпро скасування арештів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 серпня 2006 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено кредитний договір №4918423. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки №4923230 відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку позивачу належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], яка придбана за кредитні кошти. В зв'язку з невиконанням умов кредитного договору утворилась значна заборгованість позичальника перед банком. Позивачу стало відомо про наявність арештів, які були накладені на квартиру боржника, які були зареєстровані третьою особою. Існуючі арешти повністю унеможливлюють реалізацію ПАТ «ПУМБ» своїх інтересів, щодо погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок реалізації іпотечного майна. Позивач просить звільнити з-під арештів квартиру, належну боржнику, накладених постановами державного виконавця. Представник позивача Косенко Н.Ф. в судовому засіданні підтвердила позовні вимоги та їх обґрунтування, наполягаючи на задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений належним. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі пояснивши суду, що позивачем невірно обраний спосіб захисту, а саме арешт майна, який не пов'язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Крім цього позивачем не надано суду доказів звернення до третьої особи ВДВС з вимогою про зняття арешту зі спірної квартири, та доказів відмови відповідача у задоволенні такої вимоги, тобто позивачем не надано доказів врегулювання спору у позасудовому порядку. А також вважає, що позивачем порушено строк на заявлення вимог зазначених у позовній заяві, та просив суд застосувати строки позовної давності. Третя особа [PERSON] заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Підтримує обґрунтування представника відповідача. Представник третьої особи Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиціїдо суду не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені доводи сторін, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 серпня 2006 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» , правонаступником всіх прав та зобов'язань якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», та [PERSON], було укладено кредитний договір №4918423. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем 11.08.2006 року було укладено договір іпотеки №4923230, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером 4587, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. В зв'язку з невиконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість позичальника перед банком. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.11.2013 року позов ПАТ «ПУМБ» до [PERSON] та [PERSON] задоволено, стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором №4918423 від 11.08.2006 року у сумі 34778,70 доларів США та 70074,04 грн.. На підставі вказаного рішення судом було видано виконавчий лист №812/4401/12 , за яким 16.03.2016 року постановою про відкриття виконавчого провадження Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, відкрито виконавче провадження щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» 34778,70 доларів США та 70074,04 грн. Також, 03.07.2015 року постановою про відкриття виконавчого провадження Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції, відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №812/4401/12 виданого 27.01.2014 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «ПУМБ» 34778,70 доларів США та 70074,04 грн. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором. Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав треба розуміти закріпленні законом матеріально правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів вказаний у ст.16 ЦК України, який не є вичерпним та застосовується судом, залежно від змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушено, а також наслідків, що спричиненні цим порушенням. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а також у позовному провадженні. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, незалежно від того, накладено арешту в порядку забезпечення позову чи з метою забезпечення подальшої конфіскації, чи в порядку звернення стягнення на майно боржника при виконанні виконавчих документів, у тому числі постанов про притягнення до адміністративної відповідальності. Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №61425536 сформовану 14.06.2016 року, у відношенні боржника [PERSON] обрано тип обтяження арешт на все нерухоме майно: -02.12.2015 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції зроблено запис про обтяження №12323427 на все нерухоме майно [PERSON]; -08.11.2013 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції зроблено запис про обтяження №3296114 на все нерухоме майно [PERSON]; -31.07.2009 року на підставі постанови про арешт майна боржника Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції зроблено запис про обтяження №8930610 все нерухоме майно [PERSON]; -07.10.2010 року на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції зроблено запис про обтяження №10336771 на все нерухоме майно [PERSON]; Тобто арешт на нерухоме майно, власником якого є [PERSON] було накладено постановами державного виконавця в рамках виконавчих проваджень. Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Так зі змісту позовної заяви вбачається, що позов заявлено з підстав порушення прав позивача щодо арештованого майна. Тобто предметом оскарження по суті є процесуальна дія державної виконавчої служби, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. У п.5 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. Крім того відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року№ 2677-VI) (далі Закон про виконавче провадження) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Зазначені у цій статті постанови можуть бути оскаржені сторонами в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутися не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. У п.24 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов'язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст.ст.57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до положень ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» і роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №4 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами) особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Таким чином, арешт майна, який не пов'язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. ПАТ «ПУМБ» вимог щодо визнання за ним права власності на предмет іпотеки або задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки не заявляло та відповідних обставин суду не доводило. Отже, позивач не наділений правом вимоги щодо спірного нерухомого майна, власником якого є [PERSON], тому позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» про зняття арешту з цього майна є безпідставними. Оскільки зі змісту поданої позовної заяви вбачається, що між сторонами немає спору про право власності (користування) майном, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, позивачу слід визначитися в якому порядку слід вирішувати спір: в порядку позовного провадження чи за правилами розділу VII ЦПК України. Крім того, позивачем не надано суду доказів звернення до третьої особи Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ з вимогою про зняття арешту зі спірної квартири, та доказів відмови відповідача у задоволенні такої вимоги, тобто позивачем не надано доказів врегулювання спору у позасудовому порядку. Під час судового засідання від представника відповідача [PERSON] було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності зокрема до арешту внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно зробленого на підставі постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції від 06.10.2010 року. На його думку, останній день для звернення до суду у позивача з даного приводу був 05.10.2013 року. Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У п.12 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що на позовні вимоги про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна поширюється передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) трирічний строк позовної давності. Перебіг цього строку починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт (опис) належного їй майна. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Обставини накладення арешту на майно 07.10.2010 року, та підстав за яких його було вчинено, а також щодо обізнаності позивача по справі щодо його наявності раніше ніж було отримано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідача суду не було надано, докази з даного приводу в матеріалах справи відсутні, клопотання щодо витребування зазначених доказів від сторін по справі не надходило, а відтак у суду немає підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. В силу ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У абз.2 п.10 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» зазначено, що у матеріалах справи залежно від предмета та підстави позову мають бути належним чином завірені копії акту опису та арешту, постанови про арешт коштів чи майна боржника, вироку, рішення суду або іншого органу, на виконання яких проводився опис і арешт, матеріали, що є в кримінальній справі щодо належності описаного майна і джерел коштів на його придбання, документи про право власності на майно, кредитні зобов'язання, реєстраційні посвідчення, паспорти та інші документи, що видаються на це майно. Позивачем не надано належним чином завірені копії акту опису та арешту, постанови про арешт майна боржника на виконання яких проводився опис і арешт. Під час розгляду справи судом клопотання про витребування зазначених доказів не заявлялось. Таким чином, суд позбавлений можливості перевірити законність накладення оскаржуваних арештів. Відповідно до наданої позивачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, однією з підстав обтяження є постанова про арешт майна боржника Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції при виконанні виконавчого листа №2-525 виданого 10.04.2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON]. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Враховуючи, що однією з вимог щодо зняття арешту на майно боржника накладеного на підставі постанови Комунарського відділу державної виконавчої служби від 31.07.2009 року де стягувачем у виконавчому провадженні є [PERSON], то вказана особа повинна бути по справі відповідачем за зазначеною вимогою. Статтею 33 ЦПК України, регламентовано порядок заміни неналежного відповідача, або залучення співвідповідача по справі. Таке право має позивач по справі заявивши відповідне клопотання суду. Клопотання про залучення в якості співвідповідача [PERSON], в інтересах якої накладено арешт на майно [PERSON], до суду не надходило. Оскільки по справі не доведено ані правових, ані фактичних підстав для зняття арешту зі спірного майна, існує необхідність відмовити у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed