Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між ним, [PERSON] та [PERSON], укладений 18 червня 2006 року. Малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишити мешкати з матірю [PERSON]. В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 18 червня 2006 року знаходиться в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від даного шлюбу мають дітей сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO]. Позивач стверджує, що подружнє життя з відповідачкою не склалося, з липня 2016 року припинили проживати разом, причиною цього є різні погляди на життя, а також виникаючі між ними взаємні образи, необґрунтовані претензії та розбіжності по найважливішим життєвим питанням, втрачено почуття любові та поваги, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.. 74, 76, 77 ЦПК України. Позивач у судове засідання зявився, надав до суду заяву, в якій позов підтримує та просить розглянути справу у його відсутність. Відповідачка у судове засідання зявилась, позов визнала у повному обсязі, проти розірвання шлюбу не заперечувала, надала пояснення відносно підстав для розірвання шлюбу, також пояснила, що дійсно шлюбні стосунки між ними припинені з липня 2016 року, спору щодо визначення місця проживання дітей та розподілу спільного сумісного майна подружжя між сторонами немає і надання строку для примирення є недоцільним. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позові, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позові, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування інших обставин справи. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача, вважає, що позов підлягає задоволенню тому, що родина фактично розпалася з липня 2016 року і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві. Під час розгляду справи, судом також було встановлено. Що у сторін відсутні які-небудь почуття один до одного, їх шлюбний союз розпався та існує формально. Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка [PERSON] та жінки [PERSON] й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому, що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе. Спорів з приводу проживання дітей та поділу спільного сумісного майна подружжя немає. Поділ спільного сумісного майна подружжя встановлений та укладений договором про поділ спільного сумісного майна подружжя та шлюбним договором від 09 вересня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] Крім того, відповідно до ч.2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному воле явленні позивача. Також судом враховується той факт, що один із членів сімї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч.1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п.3, ст.ст. 51, 56 ч.3, ст. 110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав і інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом предявлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч.3 ст. 105 СК України). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved