Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що відповідачка є його тіткою (сестрою батька). Згідно рішення Калуського міськрайонного суду від 27.06.2008 року за позивачем було визнано право власності на спадкове майно, а саме на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Після рішення даного суду позивач зареєструвався у дане житло та сплачує квартплату. Співвласником даного житла є відповідачка по справі. Позивач зазначає, що відповідачка проживає у даній квартирі, ключ позивачу не надає і в помешкання не пускає. Згідно із технічним паспортом спірна квартира є двокімнатною, житлова площа - 32,8 кв.м., у тому числі кімната №5 - 15,6 кв.м., кімната №6 - 17,2 кв.м., кухня №4 - 5,8 кв.м., туалет №2 - 1,1 кв.м., ванна кімната №3 - 2,0 кв.м., коридор №1 - 5,2 кв.м., балкон - 3,2 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Позивач вказує, що оскільки вони з відповідачкою не можуть знайти домовленості щодо користування квартирою, відповідачка чинити позивачу перешкоди у користування квартирою, а тому змушений звернутися до суду із вимогою про встановлення порядку користування квартирою. За таких обставин позивач просить: зобов`язати відповідачку усунути йому перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення його до даної квартири та передати йому ключі від цієї квартири; визначити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: виділити в користування позивачу житлову кімнату під № 6 , виділити в користування відповідачу житлову кімнату під № 5 разом із балконом, залишити у спільному користуванні сторін кухню № 4, туалет № 2, ванну кімнату № 3, коридор № 1, а також стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору та витрати за надання юридичної допомоги. Відповідачка подала відзив на позов (а.с. 28-29), в якому зазначила, що проти позову заперечує в повному обсязі. Позовні вимоги ґрунтуються на невірних відомостях щодо чинення йому перешкод у користуванні у квартирою, які не підтверджені жодними засобами доказування. Позивач ніколи не проживав у даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, особистих речей його в квартирі немає і взагалі квартирою він не цікавиться. Відповідачка зазначає, що позивач проживає за іншою адресою, працює за кордоном. Однак комунальні платежі нараховуються згідно кількості зареєстрованих осіб. Так як позивач не сплачує зазначені платежі, то відповідач змушена сплачувати їх сама, а також виконувати всі обов`язки по утримуванню квартири. Також відповідачка запропонувала свій варіант визначення порядку користування квартирою, а саме позивачу слід виділити у користування житлову кімнату під №5 разом із балконом, а відповідачу - кімнату №6 , яка зачиняється на замок. Такий варіант буде відповідати реальному стану речей, так як позивач за свою житлову кімнату №5 має заборгованість по оплаті комунальних послуг. Відповідачка сплачує комунальні послуги тільки за житлову кімнату №6 , де на даний час проживає. Кімнатою №5 відповідачка не користується. Щодо вимог про стягнення судових витрат, то відповідачка зазначає, що в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують обґрунтований розмір витрат позивача. Представник позивача подала відповідь на відзив, а саме зазначає, що позивач не заперечує, щоб відповідачка вручила його представнику ключ від квартири. Також позивач згідний на варіант визначення порядку користування квартирою, який запропонувала відповідачка, так як йому все одно, якою кімнатою користуватися. Відповідачка подала заперечення та вказує, що в судовому розгляді справи бере участь не позивач, а представник позивача, а тому вручати ключ від квартири представнику позивача відповідачка відмовляється. Щодо порядку користування спірною квартирою, то відповідачка просить виділити позивачу у користування кімнату №5 , відповідачці - кімнату №6 , залишити в спільному користуванні балкон, кухню, туалет, ванну кімнату коридор. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала. Пояснила, що позивач і відповідач є співвласниками квартири [ADDRESS] . У 2008 році, коли позивач став співвласником цієї квартири, то позивач не пускала його до квартири, проте, оскільки він був ще студентом і проживав з мамою, то не мав потреби користуватись належною йому частиною квартири. У 2019 році позивач двічі (в червні і в листопаді) разом зі своїм другом [PERSON] ходив до квартири, співвласником якої є, проте відповідачка дверей йому не відчиняла, хоча була в середині, бо запитувала хто прийшов, а також в квартирі було ввімкнено світло. До цього часу позивач оплачував лише квартплату, оскільки вважав, що не повинен платити за послуги, якими не користується. Позивач не наполягає на тому варіанті визначення порядку користування квартирою, який зазначений в позові, і не заперечує, щоб у користування відповідачці була надана кімната № 6 , а йому кімната № 5 , проте вважає, що за такого варіанту розподілу кімнат, балкон, на який є вихід лише з кімнати № 5 , не може залишатись в спільному користуванні і повинен бути лише в його користуванні без доступу до нього відповідачки. Відповідачка в судовому засіданні заперечила щодо задоволення позову в частині зобов`язання її усунути перешкоди в користуванні квартирою позивачу, оскільки вважає, що жодних перешкод не чинила, адже позивач ніколи не виявляв бажання користуватись квартирою. Тривалий час він не приходив в цю квартиру і не цікавився нею. Він не оплачував комунальні послуги, через що утворилась значна заборгованість, адже лічильники в цій квартирі не встановлені. Вона не оспорює тієї обставини, що позивач є співвласником квартири і має право користуватись нею, тому вважає, що повинен бути встановлений наступний порядок користування квартирою: в її користуванні повинна бути кімната № 6 , оскільки в цій кімнати вона зробила ремонт, а в користування позивача кімната № 5 . Всі інші приміщення, в тому числі і балкон повинні бути в спільному користуванні. Ствердила, що вона готова передати ключі від квартири лише особисто в руки позивачу, а не комусь з його представників. Представник відповідача підтримав позицію своєї довірительки. Додатково наголосив, що розмір витрат на правову допомогу жодним чином не обґрунтовано. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка проживає в сусідньому під`їзді, вказала, що не бачила, щоб хтось ще приходив до квартири відповідачки і не чула, щоб вона чинила перешкоди в користуванні квартирою своєму племіннику. Свідок [PERSON] , яка проживає в тому ж під`їзді, що і відповідачка, вказала, що досить часто, а саме десь раз на тиждень заходить в гості до відповідачки. Відповідачка в своїй квартирі займає кімнату, яка з права від коридору і де зробила ремонт. Ствердила, що за останні роки жодного разу не бачила, щоб племінник відповідачки приходив до квартири. Вона не чула, щоб відповідачка не дозволяла позивачу вселитись в квартиру. Будучи допитаним в судовому засіданні свідок [PERSON] , який є другом позивача [PERSON] , суду розповів, що знає, що останній успадкував квартиру після смерті тата і що родичка по татовій ліні перешкоджає користуватись йому цією квартирою. Особисто він двічі в 2019 році ходив з позивачем до цієї квартири. Перший раз це було приблизно в червні 2019 року після роботи десь між 18 і 19 годинами. Позивач піднявся на 5-й поверх, а він залишився чекати його на 4-му поверсі. Чув як [PERSON] стукав в двері, але йому не відчинили. Особисто він не чув, щоб хтось відповідав з квартири. Другий раз це було в листопаді 2019 року, також після роботи десь між 18 і 19 годинами, коли вже було темно. Цього разу він залишився чекати позивача на першому поверсі в під`їзді. [PERSON] спустився і сказав, що йому не відчинили. Коли вийшли на вулицю, то було видно, що у вікні кухні квартири, на яку вказав [PERSON] , світиться світло. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 27.06.2008 року (а.с.5) за позивачем було визнано право власності на спадкове майно після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а саме на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 7) та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 22-23) вбачається, що за позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частину спірної квартири. Крім того, рішенням Калуського міськрайонного суду від 27.06.2008 року встановлено, що відповідач належно прийняла свою 1/2 частину спадкового майна (квартири [ADDRESS] ), з приводу чого завчасно звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с. 5 зворот). Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, а тому відсутність свідоцтва про право на спадщину не свідчить про відсутність самого права особи на майно, яке вона отримала у порядку спадкування. Таким чином, з огляду на вищенаведене, незважаючи на те, що відповідач в установленому законом порядку не оформила право власності на спадкове майно, їй належить на праві власності 1/2 квартири [ADDRESS] . Отже, спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно роз`яснень, які містяться у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що: відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння; такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (диспозитивність цивільного судочинства). Як вказує ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Натомість, в порушення вказаних вимог, позивачем не долучено до матеріалів справи жодних доказів на підтвердження чинення відповідачкою йому перешкод у користуванні вказаною квартирою. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON] , оскільки він в судовому засіданні ствердив, що безпосередньо не був очевидцем того, що відповідачка відмовлялася відчинити позивачу двері квартири, адже не підходив з позивачем безпосередньо до дверей спірної квартири. Про те, що відповідачка не допускала позивача у дане житло, свідку відомо лише зі слів самого позивача. За таких обставин покази свідка [PERSON] не можуть вважатися належним доказом на підтвердження заявлених вимог про усунення перешкод у користуванні житлом. Ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, оскільки позовні вимоги в частині зобов`язання відповідачки усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] є голослівними, не підтверджені належними доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог у цій частині слід відмовити у зв`язку із недоведеністю заявлених вимог. Щодо вимог про визначення порядку користування спірною квартирою. Відповідно до статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Разом з тим, при виникненні ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Згідно копії технічного паспорта (а.с.8-9) квартира [ADDRESS] , житловою площею 32,8 кв.м., складається із: житлової кімнати під № 5 - площею 15,6 кв.м., житлової кімнати під № 6 - площею 17,2 кв.м.; балкону, площею 3,2 кв.м.; кухні № 4 - площею 5,8 кв.м., туалету № 2 - площею 1,1 кв.м., ванної кімнати № 3 - площею 2,0 кв.м., коридору № 1 - площею 5,2 кв.м. Суд звертає увагу, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним з співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі у разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму, і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки, спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки в натурі, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. Таким чином, враховуючи, що сторонами визнається та обставина, що відповідачка фактично користується житловою кімнатою під № 6 і позивач не заперечує щодо надання відповідачці у користування даної кімнати, суд приходить до висновку, що відповідачці слід виділити в користування житлову кімнату під № 6 , площею 17,2 кв.м. Відповідно, позивачу слід виділити житлову кімнату під № 5, площею 15,6 кв.м., при цьому разом із балконом, площею 3,2 кв.м., адже із плану квартири вбачається, що вихід на балкон можливий лише через кімнату №5 . Крім того, площа кімнати №6 є більшою, ніж площа кімнати №5, а тому залишення балкону у спільному користуванні обох сторін не забезпечить справедливого балансу прав та інтересів співвласників квартири. При цьому у спільному користуванні сторін слід залишити кухню № 4 - площею 5,8 кв.м., туалет № 2 - площею 1,1 кв.м., ванну кімнату № 3 - площею 2,0 кв.м., коридор № 1 - площею 5,2 кв.м. Незначне перевищення житлової площі квартири, яка виділена позивачу, не порушить прав та інтересів відповідача. Відступ реальних часток у праві власності від ідеальних у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, є менш значним, що забезпечує дотримання балансу прав та інтересів сторін. Водночас виділення у користування сторонам приміщень квартири без припинення права спільної часткової власності на квартиру [ADDRESS] не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їхніх прав, як власників. Отже, позов слід задоволити частково. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги частина третя статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта статті 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті137 ЦПК України). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи, професійна правнича допомога у даній справі надавалася позивачу адвокатом Сидор Ярославою Миколаївною на підставі договору від 03.12.2019 року. Суд враховує об`єм та складність справи, тривалість розгляду та кількість проведених судових засіданнях, та, виходячи з критерію реальності адвокатських послуг та розумності їхньої вартості, вважає обґрунтованими витрати за надання правничої допомоги у розмірі 4000,00 грн. Водночас відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 768,40 грн. судового збору (а.с. 1) та 2000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги (а.с. 10-12), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст.ст. 321, 356-358, 391 ЦК України,

Outcome: dismissed