Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь 95931 грн. 45 коп. пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договорами № ЛВ1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року, № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок за період з 01 жовтня 2019 року по 31 жовтня 2019 року, а також судові витрати у сумі 2361 грн. 50 коп.. у виді компенсації за відрив від звичних занять. Мотивував свої вимоги тим, що 28 квітня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси у справі № 1522/6783/12 ухвалено рішення, яким з КС «Перше кредитне товариство» стягнуто на його користь суму внеску та відсотки по ньому за депозитним договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року з врахуванням додаткового договору № 1 від 21 липня 2009 року у розмірі 9507 грн. 57 коп. Рішення суду набрало законної сили 10 травня 2012 року. 21 червня 2012 року він отримав виконавчий лист, який скеровано відділу ДВС Приморського районного управління юстиції у м. Одесі. Зазначає, що у Другому Приморському відділі ДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження № 55267625 за згаданим виконавчим документом та тривають виконавчі дії, однак боржник ухиляється від виконання рішення суду. Зауважує, що на підставі ст. 611 ЦК України ним була нарахована пеня у розмірі 95931 грн. 45 коп. на зобов`язання відповідача з використанням подвійної облікової ставки НБ України. Судові витрати у розмірі 2361 грн. 50 коп. мотивував тим, що він впродовж місяця був вимушений самостійно вивчати нормативно-правові акти, аналізувати судову практику, отримувати консультації фахівців в галузі права телефоном і в соціальних мережах, ознайомлюватися з правовою літературою. Крім того, він був змушений здійснювати поїздки у м. Львів для друку позовної заяви та копіювання додатків. Сумарно він витратив на це 15 днів. Вважає, що у зв`язку з цим він має право на отримання компенсації за відрив від звичних занять, який становить 2361 грн. 50 коп. та розрахований шляхом множення 15 днів, які він витратив на вищезгадані заняття, на розмір мінімальної одноденної заробітної плати, яка обрахована діленням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» у сумі 4723 грн. на 30 днів. Враховуючи наведене, просив задовольнити позовні вимоги. Ухвалою судді від 06 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 11 листопада 2020 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Мотивував відзив тим, що постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі № 522/817/17 виконавчий лист № 2/1522/6783/12 від 21 червня 2012 року, виданий Приморським районним судом м. Одеси, визнаний таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2020 року [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження щодо оскарження згаданої постанови. Відтак, зобов`язання КС «Перше кредитне товариство» за вищезгаданим виконавчим листом є припиненим. Крім того зауважив, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Зауважив, що укладені між сторонами депозитні договори не містили умов щодо розміру пені за прострочення повернення суми депозитних вкладів і нарахованих відсотків. Окрім цього, просив стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Ухвалою від 11 листопада 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак 22 грудня 2020 року подав заяву, у якій просив відкласти розгляд справи у зв`язку з його зайнятість в судовому засіданні по справі № 1522/6783/12, яке відбудеться 23 грудня 2020 року. З цього приводу суд зазначає, що не вбачає підстав для відкладення судового розгляду, оскільки у матеріалах справи достатньо доказів для ухвалення рішення по даній справі. Крім того, як стверджується судовою повісткою від 24 червня 2020 року, судове засідання, у якому бере участь [PERSON] призначено на 10 год. 00 хв. 23 грудня 2020 року. З ухвали Одеського апеляційного суду від 30 жовтня 2020 року у справі № 1522/6783/12 вбачається, що згадане судове засідання проводиться в режимі відеоконференції з Львівським апеляційним судом, у який має прибути [PERSON] для участі у ньому. Вказана інформація отримана з Єдиного державного реєстру судових рішень. Вказані обставини свідчать про те, що у [PERSON] є достатньо часу для прибуття у приміщення Пустомитівського районного суду Львівської області для участі у судовому засіданні, яке призначено на 23 грудня 2020 року о 11 год. 30 хв. Відповідач та його представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, клопотань про розгляд справи за відсутності сторони відповідача або про відкладення судового розгляду не подали. Оскільки в судове засідання не з`явилися всі особи, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі\~ст. 247 ЦПК України, розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачем були укладені з відповідачем договори № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. 21 вересня 2009 року між зазначеними особами укладений додатковий договір № 1 до договору про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (внесок) № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року у зв`язку з поповненням внеску членом КС «Перше кредитне товариство», тобто дію договору продовжено на тих же умовах до 19 вересня 2009 року. На підставі всіх вказаних договорів КС «Перше кредитне товариство» отримало від позивача грошові кошти на умовах їх повернення, а саме за договором № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (внесок) були отримані грошові кошти у сумі 100 грн. строком на 12 місяців, тобто, строком повернення 19 вересня 2009 року зі сплатою 21 % річних за користування коштами (з урахуванням додаткового договору від 21 липня 2009 року № 1, укладеним у зв`язку з поповненням внеску [PERSON] на суму 6900 грн.); за договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2008 року про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (внесок) були отримані грошові кошти у сумі 5555 грн. строком на 13 місяців, тобто, строком повернення 21 вересня 2010 року зі сплатою 24 % річних за користування коштами. Умови вказаних договорів КС «Перше кредитне товариство» не виконало, отримані грошові кошти позивачу не повернула. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року у справі № 1522/6783/12, провадження № 2/1522/7417/12 з КС «Перше кредитне товариство» на користь позивача стягнуто грошові кошті, а саме суму внеску та відсотки по ньому за депозитним договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договору № ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 року, з урахуванням додаткового договору № 1 від 21 липня 2009 року в розмірі 9507 грн. 57 коп., суму витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 120 грн. Рішення суду набрало законної сили та було видано виконавчий лист. Вказані обставини учасниками справи не оспорюються, додатково ці обставини підтверджені постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі № 522/817/18, в якій брали участь зокрема [PERSON] та КС «Перше кредитне товариство». В силу приписів ч.ч. 1 та 4 ст. 82 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню, підстав для сумнівів щодо їх достовірності не виявлено. Позивачем заявлена вимога щодо стягнення з КС «Перше кредитне товариство» пені за несвоєчасне виконання вказаних вище договорів про повернення депозитних вкладів та нарахованих на нього процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у відповідні періоди існування заборгованості КС «Перше кредитне товариство» перед позивачем за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 квітня 2012 року. Вказану вимогу позивач обґрунтував посиланням на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, згідно якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до правової позиції, сформованої Великою Палатою Верховного Суду у справі № 910/10156/17 у постанові від 10 квітня 2018 року, термін користування чужими коштами може використовуватися у двох значеннях. Перше це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу ч. 2 ст. 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту в силу ч. 2 ст. 1057 ЦК України. Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами ст. 1048 ЦК України. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. При розгляді справи № 755/10947/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати. Зазначена вище судом правова позиція, сформована Великою палатою Верховного Суду у справі № 910/10156/17, є останньою у подібних правовідносинах. Враховуючи викладене, застосування ст. 1048 ЦК України до правовідносин між сторонами, що ґрунтуються на неправомірному користуванні грошима за наявності відповідного невиконаного рішення суду про їх стягнення не можливо. Також, до спірних правовідносин не можуть бути застосовані норми Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки відповідно до ст. 1 вказаного закону, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 цього закону Розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБ України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Системний аналіз вказаних норм свідчить про те, що обов`язковою умовою стягнення з боржника пені на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» (ст.1) є обов`язкове визначення розміру пені за згодою сторін, а подвійна облікова ставка НБ України (ст.30) є граничною межею, яку сторони не можуть перевищити цією згодою. Положення наданих позивачем до справи депозитних договорів не містять умов щодо погодження їх сторонами суми пені за прострочення повернення КС «Перше кредитне товариство» суми депозитних вкладів та нарахованих процентів. З урахуванням цього, положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» не є підставою для стягнення з КС «Перше кредитне товариство» на користь позивача пені. Крім того, за преамбулою вказаного закону, він регулює саме договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів, а не правовідносини щодо невиконання рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Зазначена норма також не містить конкретного розміру неустойки, який може бути стягнутий з боржника у зв`язку із невиконанням рішення суду, а отже ця норма також не є підставою для задоволення позовних вимог. Інші наведені позивачем норми ЦК України не містять підстав для стягнення з КС «Перше кредитне товариство» пені на його користь, зокрема й не визначають її розмір. Додатково суд зауважує, що постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі №522/817/18, виконавчий лист, виданий на користь позивача у справі № 1522/6783/12 було визнано таким, що не підлягає виконанню. При цьому було встановлено, що зобов`язання КС «Перше кредитне товариство» перед позивачем, які виникли на підставі наявних у справі депозитних договорів є такими, що припинилися в силу положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (в редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України від 02 жовтня 2012 року), а саме вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, - не розглядаються і вважаються погашеними, про що господарський суд зазначає в ухвалі, якою затверджує реєстр вимог кредиторів. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає (ч. 2 ст. 14). Як встановив суд апеляційної інстанції при розгляді вказаної справи, ухвалою Господарського суду Одеської області від 31 травня 2011 року порушено провадження у справі № 7/17-2087-2011 про визнання КС «Перше кредитне товариство» банкрутом та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів. Ухвалою Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року затверджено мирову угоду між комітетом кредиторів КС «Перше кредитне товариство» та боржником в особі арбітражного керуючого у справі № 7/17-2087-2011 за заявою кредитора до боржника КС «Перше кредитне товариство», про визнання банкрутом, та припинено провадження у справі про банкрутство КС «Перше кредитне товариство». Зазначена ухвала є чинною дотепер. Пунктом 8 вказаної ухвали від 05 квітня 2016 року передбачено, що вимоги конкурсних кредиторів відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі Закон № 2343-XII від 14 травня 1992 року), що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не розглядаються і вважаються погашеними. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. Оголошення про порушення провадження по справі про банкрутство КС «Перше кредитне товариство» було опубліковано в газеті Урядовий кур`єр від 12 липня 2011 року № 124, про що зазначено в ухвалі Господарського суду Одеської області від 05 квітня 2016 року. Таким чином, відповідно до Закону № 2343-XII від 14 травня 1992 року (в редакції чинній на час порушення справи про банкрутство КС «Перше кредитне товариство») та який підлягав застосуванню до усіх правовідносин щодо банкрутства КС «Перше кредитне товариство» протягом всього часу розгляду справи № 7/17-2008-2011 вимоги осіб до КС «Перше кредитне товариство», які виникли до дати порушення справи про банкрутство КС «Перше кредитне товариство», а саме до 31 травня 2011 року (конкурсні кредитори), та не заявлені до 13 серпня 2011 року (тридцять днів від дня опублікування в газеті Урядовий кур`єр ) є погашеними. Вимоги позивача у справі виникли на підставі наданих ним депозитних договорів, строк виконання яких настав в 2009 та 2010 роках, тобто до дати порушення справи про банкрутство КС «Перше кредитне товариство», а саме до 31 травня 2011 року, отже позивач є конкурсним кредитором, який не заявив свої вимоги в межах справи про банкрутство КС «Перше кредитне товариство», та ці вимоги є погашеними в силу наведених вище приписів Закону № 2343-XII від 14 травня 1992 року. Наведені вище факти встановлені постановою Одеського апеляційного суду від 21 січня 2020 року у справі № 522/817/18, в якій брали участь зокрема й учасники справи, що розглядається судом зараз. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З огляду на це, суд погоджується з доводом відповідача про те, що зобов`язання яке припинилося, не може бути порушено, а отже будь-які штрафні (фінансові) санкції до КС «Перше кредитне товариство» як боржника у зобов`язанні, що припинилося в силу приписів Закону № 2343-XII від 14 травня 1992 року, не можуть бути застосовані. Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення на його користь компенсації за відрив від звичайних занять, суд зазначає, що вона не підлягає задоволенню в силу відсутності в матеріалах справи будь-яких фактичних обґрунтувань, нормативних посилань та доказів на її підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. суд зазначає, що відповідачем не надано суду жодних належним та допустимих доказів, які підтверджували б понесення ним таких витрат. У зв`язку із зазанченим, витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. з позивача на користь відповідача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed