Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом. У позовній заяві зазначено, що публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі за текстом - Банк; ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] 09 лютого 2011 року уклали кредитний договір без номеру. В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначило, що відповідно до умов кредитного договору Банк зобов'язався надати [PERSON] кредит у розмірі 11700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач зазначив у позові, що свої зобов'язання перед [PERSON] Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua складає між нею та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у анкеті-заяві. Після отримання кредиту [PERSON] свої кредитні зобов'язання не виконала належним чином, у результаті чого у неї перед Банком станом на 31 жовтня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 87522,73 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також стягнути 1600,00 грн. судового збору та 420,00 грн. витрат, пов'язаних із публікацією в пресі оголошення про виклик до суду відповідача. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги Банку підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та заявах по суті справи. Також він зазначив, що на даний час публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» змінило назву на акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», у зв'язку з чим просив у рішенні суду вказати саме цю назву позивача. Окрім того, він вказав, що Банком надано до суду усі можливі докази на підтвердження розміру заявлених позовних вимог. Щодо порядку видачі та перевипуску кредитних карток він пояснив, що кредитні картки клієнти банку отримують особисто у відділеннях банку, або уповноважений співробітник банку може видати картку клієнту безпосередньо за місцем його проживання, якщо особа за станом здоров'я або з інших поважних причин не може сама прийти до відділення банку. Отримання картки клієнтом підтверджується фотокарткою клієнта з цією карткою, яку робить співробітник банку при її видачі. Відповідач [PERSON] до суду не з'явилася, але направлила до суду свого уповноваженого представника. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував у повному обсязі з підстав, які були викладені у наданих до суду заявах по суті справи. Також він зазначив, що позивачем не доведено факту отримання відповідачем перевипущеної кредитної картки і користування кредитною карткою з 2012 року по 2017 роки саме відповідачем, оскільки у цей період відповідач тяжко хворіла. У зв'язку з цим він просив застосувати до даного спору наслідки пропуску строку позовної давності. Окрім того, у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України позивач неправомірно провів розрахунки і необґрунтовано завищив нараховані відповідачеві до сплати суми відсотків за користування кредитом, штрафів та пені. Тому представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги підтримання позовних вимог позивачем, заперечення проти позову представника відповідача, дослідивши письмові докази, вважає позов частково доведеним і таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Із анкети-заяви, підписаної [PERSON] особисто, судом встановлено, що [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом із пам'яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, складає між нею та Банком кредитний договір. [PERSON] в анкеті-заяві зобов'язалась виконувати вимоги умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися зі змінами до них на сайті ПриватБанку. Відповідно до п.2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг, за користування кредитом Банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами Банку, з розрахунку 360 календарних днів у році. Відповідно до пунктів 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. У разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу Банку позичальник зобов'язався виконати зобов'язання з виконання кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором від 09 лютого 2011 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], судом встановлено, що у зв'язку з порушенням умов кредитного договору у відповідача перед позивачем станом на 31 жовтня 2016 року утворилася заборгованість у сумі 87522,73 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 11441,48 грн., заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 68408,30 грн., заборгованості за пенею та комісією у сумі 3029,01 грн., штрафу (фіксована частина) у сумі 500,00 грн., штрафу (процентна складова) у сумі 4143,94 грн. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язань. Згідно із ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Зі ст.1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 11441,48 грн. є такими, що підлягають задоволенню. У той же час, судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк дії кредитної картки. При цьому, як зазначено позивачем у відзиві на заяву про перегляд заочного рішення, строк дії виданої відповідачу кредитної картки спливає в останній день грудня 2014 року. При цьому, представник відповідача вказані твердження належними та допустимими доказами не спростував і його посилання на неотримання відповідачем перевипущеної кредитної картки та не користування кредитною карткою протягом 2012-2017 років у зв'язку зі станом здоров'я також не підтверджені жодними долученими до матеріалів справи доказами. Відтак, суд приходить до висновку, що у межах строку кредитування до 31 грудня 2014 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 01 січня 2015 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. До такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18. Зважаючи на це, вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом у сумі 68408,30 грн. є лише частково обґрунтованими за період з 04.07.2011 року по 31.12.2014 року включно у сумі 8529,56 грн. У той же час, ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний із певними юридичними фактами та їх оцінкою правомочною особою. Так, згідно із ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає із моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Представником відповідача [PERSON] під час розгляду справи було заявлено про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості. У той же час, із довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» судом встановлено, що остання із виданих відповідачеві кредитних карт мала строк дії до останнього дня грудня 2014 року. При цьому, позивач звернувся з позовом до суду 02.03.2017 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності щодо заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами за користування кредитом. Оскільки позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із даним позовом 02.03.2017 року, то вимоги позивача про стягнення нарахованої пені у зв'язку із застосуванням строку позовної давності підлягають задоволенню згідно розрахунку заборгованості із 29.03.2016 року. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 09.02.2011 року, наданого позивачем, вбачається, що останній платіж з погашення заборгованості за кредитним договором відповідачем було здійснено 02.07.2014 року, а тому поза строком позовної давності розрахована заборгованість за пенею за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 2229,01 грн., яка стягненню з відповідача не підлягає у зв'язку із застосуванням строку позовної давності. Однак, вимоги позивача про стягнення одночасно із відповідача пені та штрафів, як це передбачено п. п. 2.1.1.7.6, 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, не ґрунтуються на законі, зважаючи на таке. Так, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника заснованих на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав, або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Так, пунктом 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошових зобов'язань. У той же час, у п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів. Враховуючи однаковість підстав нарахування пені та штрафів, а також те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. З огляду на викладене, вимоги позивача про стягнення штрафів, передбачених п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, в сумі 500,00 грн. (фіксована частина) та 4143,94 грн. (процентна складова), задоволенню не підлягають. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2003цс15 від 21.10.2015 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що з відповідача [PERSON] належить стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором б/н від 09.02.2011 року, в загальній сумі 20771,04 грн. та понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 379,71 грн. (1600,00 грн. * 20771,04 грн. / 87522,73 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: partial