Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та заявою про зменшення позовних вимог до відповідача та просить стягнути з відповідача 46 993,12грн. заборгованості по заробітній платі невиплаченій при звільненні та середній заробіток за весь період затримки розрахунку. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає наступне. З 01.08.2015 року по 12.10.2020 року він знаходився у трудових відносинах з ПрАТ «Шахта Надія», що підтверджується записами у трудовій книжці. 12.10.2020 року Позивач був звільнений за згодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпПУ. Вказаним наказом, була також передбачена виплата вихідної допомоги, відповідно до ст. 44 КЗпП України з виплатою трьох середньомісячних заробітків згідно з п.12.15 «Галузевої угоди» та виплата компенсації за невикористану щорічну відпустку. Однак при звільненні із ним не було проведеного повного розрахунку та заборгованість з виплати заробітної плати становила 62 816,90грн. В відзиві на позовну заяву представник ПАТ «Шахта «Надія» просить суд відмовити у позовних вимогах. Зазначає, що станом на день подання відзиву заборгованість по заробітній платі становвить 23 813,50грн. Крім цього, зазначає, що позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь період розрахунку при звільненні, оскільки середній заробіток в зв`язку із звільненням не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. Також, вказує, що стягнення середнього заробітку в користь позивача може бути несправедлива стосовно роботодавця та інших працівників шахти, оскільки майновий тягар відповідних виплат унеможливлює виконання роботодавцем певних зобов`язань, зорема з виплати заробітної плати іншим працівникам. Вважає, що вини підприємства в невчасній виплаті заробітної плати позивачу немає, тому підстави для відповідальності в розмірі середнього заробітку відсутні. Представник позивача - адвокат Брух А.О. надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що заборгованість по заробітній платі ПрАТ «Шахта «Надія» перед позивачем становить 23 813,50грн. Однак, згідно довідки №15/212 від 18.03.2021р. вбачається, що заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] за вересень 2020р. - 23 179,62грн. та жовтень 2020р. - 23 813,50грн. Тобто загальна сума заборгованості по виплаті заробітної плати становить 46 993,12грн. Що стосується покликання відповідача в частині строків звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивач не погоджується, оскільки станом на 15.04.2021р. відповідач не виплатив заробітну плату позивачу. Згідно абз.6 п.2.2. Рішенння Конституційного суду України у справі №4-рп/2021 від 22.12.2012р. у справі «за конституційним зверненням громадянина Особа_4 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпПУ у взаємозв`язку з положенням статтей 117, 237-1 цього Кодексу» в аспекті конституційного звернення положення ч.1 ст.233 КЗпПУ у взаємозв`язу з положенням статтей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочався з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Розрахунку з позивачем по заробітній платі не проведено, тому строк позовної давності не пропущено. Також, покликання відповідача на те, що немає вини шахти у невипаті заробітної плати, оскільки в них немає коштів не відповідає нормам ст.117 КЗпП України. Позивач та його представник адвокат Брух А.О. в судове засідання не прибули, однак на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у їхній відсутності, зменшені позовні вимоги підтримують повністю, просили задовольнити. Представник відповідаіа ПрАТ «Шахта «Надія» в судове засідання не прибув. Разом з цим, 19.04.2021р. представник відповідача надав відзив на позовну заяву. Враховуючи характер даних правовідносин, з метою розумних строків розгляду справи та недопущення порушення прав осіб на справедливий судовий розгляд, у зв`язку з введеними в Україні карантинними заходами (тривалість яких з високою ймовірністю буде коригуватися на невизначений термін), враховуючи питання техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуацій на території України, встановлення карантину та дотримання усіх заходів «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» вважаю недоцільним відкладати розгляд даної справи та за можливим розглянути та вирішити спір за наявними матеріалами. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із копії трудової книжки [NUMBER] [PERSON] з 01.08.2015 року працював начальником зміни з повним робочим днем на ПрАТ «Шахта «Степова» . 12.10.2020 року [PERSON] було звільнено за угодою сторін п.1 ст.36 КЗпП України, про що свідчить відмітка у трудовій книзі позивача. Згідно з ч.1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, а нормами ст. 46 Конституції України передбачено право на соціальний захист, що включає право на забезпечення безробіття з незалежних від них обставин. Відповідно до ч.5 ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Натомість, як вбачається із матеріалів справи, зокрема, довідки №10/295 від 08.04.2021р. у [PERSON] станом на 08.04.2021р. є заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 46 993,12грн. - за вересень 2020р. - 23 179,62грн. та жовтень 2020р. - 23 813,50грн. Відповідно до ч. 1ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ч. 1ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Таким чином, відповідачем порушені трудові права позивача щодо невиплати належних йому при звільненні сум, а тому вимога про стягнення заробітної плати є підставною. За таких підстав, стягненню підлягає заробітна плата в сумі 46 993,12грн., як визначено в довідці від 08.04.2021р. Крім цього, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ч. 1 ст. 117 КЗпП України). Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України взаємозв`язку з положеннями ст.117,237-1цьогоКодексу. При цьому, визначальним для доведення позову є такі юридично значимі обставини: невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Обставини дотримання трудового законодавства при звільненні працівника в силу ст. ст.12,81 ЦПК України та норм КЗпП України має довести саме роботодавець. Як вже зазначалось, відповідач не спростовує факт невиплати заробітної в повному обсязі станом на 08.04.2021р. при цьому його доводи в частині форс-мажорних обставин та відсутності коштів, як слідує із зазначеного вище, не може виключати його відповідальності. Крім цього, відповідачем не надано доказів того, що ним здійснено всі залежні від нього заходи, для проведення розрахунку з позивачем, який звільнився за угодою сторін. В цьому контексті, також необхідно мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Враховуючи наведене, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку, оскільки не провів з працівником розрахунку в день звільнення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8лютого 1995року №100 (далі Порядок). Згідно зазначеного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд погоджується із наданим стороною відповідача розрахунком згідно якого заробітна плата позивача за серпень-вересень 2020 року сукупно становила 40 184,27 грн., а ним було відпрацьовано 46 днів та середньоденна заробітна плата становить 873,57грн. , Період затримки розрахунку при звільненні становив 206 робочих днів (з 12.10.2020р. по 05.05.2021р.). Таким чином, середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить: 873,57грн. х 206 = 179 955,42грн. Разом з цим, згідно висновку викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц, в якій остання відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, зазначивши, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. З урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та визначених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.03.2020 в справі №569/6583/16-ц ,критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Отже, беручи до уваги те, що станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі була виплачена позивачу не у повному обсязі і стоном на час ухвалення рішення існує заборгованість по виплаті заробітної плати. Згідно із наведеного вище розрахунку розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 179 955,42грн. Враховуючи, що відповідачем заборгованість по заробітній платі позивачу у повному обсязі не виплачена, станом на 08.04.2021р. становить 46 993,12грн., виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, з відповідача в користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 179 955,42грн. Крім цього, покликання відповідача не те, що позивач пропустив трьохмісячний строк звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Згідно з ст. 233 КЗпП України, строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення -в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі «за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1цього кодексу»:«в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233Кодексу законів про працю Україниу взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався». Як вбачається із матеріалів справи позивач звернувся до суду 10.03.2021р., станом на час ухвалення рішення не проведено виплати заборгованості заробітної плати в повному обсязі, тобто [PERSON] строк позовної давності не пропущено. Питання щодо розподілу судових витрат слід вирішити у відповідності до ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved