Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] та скасувати їх реєстрацію за зазначеною адресою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що він на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2000 року є власником зазначеного домоволодіння, яке було придбане у період шлюбу з відповідачем. 29 вересня 2006 року шлюб між сторонами був розірваний, після чого відповідач негайно виїхала зі спірного домоволодіння та на теперішній момент мешкає за адресою: [ADDRESS] зі своїм чоловіком, крім того, остання має у власності домоволодіння, розташовані за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS]. Однак з 2004 року у житловому будинку відповідач [PERSON] залишається бути зареєстрованою, при цьому остання користується цим і систематично, декілька разів на день, приходить до спірного домоволодіння та влаштовує скандали, поводить себе безсоромно, дозволяє собі ображати позивача та його дружину, з якою вони проживають з 2010 року. Крім того, з 2008 року в будинку не проживає син позивача - [PERSON], який також з 2004 року зареєстрований у спірному будинку, у 2008 році він одружився та мешкає у м. Харкові зі своєю сім'єю, ніяких особистих речей у спірному будинку [PERSON] немає, оскільки після переїзду він всі свої речі забрав. Позивач вважає, що, оскільки відповідачі тривалий час у домоволодінні [ADDRESS] не проживають, втратили право користування зазначеним приміщенням, реєстрація відповідачів порушує права власності позивача, передбачене Конституцією України та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Також позивач зазначає, що відповідачі не сплачують плату за користування приміщенням та комунальні послуги, не допомагають у господарських роботах та витратах по утриманню домоволодіння, у зв'язку з чим позивач змушений нести на собі весь тягар сплати за комунальні послуги, самостійно підтримувати домоволодіння у належному санітарному та естетичному стані як за себе, так і за зареєстрованих у домоволодінні осіб. Відповідач звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1», тамбуром літ. «а» загальною площею 55,5 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами: погребом літ. «а1», гаражем літ. «Б», сараєм літ. «В», літньою кухнею літ. «Г», огорожею №1, №2, розташованого за вищевказаною адресою. В обґрунтування зустрічного позову посилалася на те, що з 07 серпня 1982 року по 29 вересня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу та спільного проживання однією сім'єю, 13 грудня 2000 року, сторонами був придбаний житловий будинок [ADDRESS], який в цілому був зареєстрований за відповідачем, оскільки в договорі купівлі-продажу, на підставі якого був придбаний зазначений будинок, покупцем був вказаний лише він. Оскільки шлюбного договору або домовленості щодо розміру часток в праві власності на будинок між сторонами не було, вважає, що їй належить ? частина зазначеного будинку. Крім того, після розірвання шлюбу, відповідач продовжує в ньому проживати, в ньому зберігаються її особисті речі і необхідності для захисту її права власності у неї не було, а тому зазначає, що дізналася про порушення її права власності лише після отримання позовної заяви позивача, а саме 02 серпня 2014 року. Позивач за первісним позовом у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити, пояснив про обставини, викладені вище, а також зазначив, що відповідач [PERSON] періодично приїздить до спірного будинку з дружиною, де вони залишаються ночувати, використовують будинок як дачу. Проти задоволення зустрічного позову позивач [PERSON] заперечував з підстав пропуску строку позовної давності, надав суду заяву про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог, в обґрунтування якої зазначив, що строк позовної давності необхідно обчислювати з 29.09.2006 року - з дати прийняття судового рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Крім того, у судовому засіданні зазначив, що право власності відповідача на спірний будинок було ним порушено шляхом його звернення до суду з вимогами про поділ майна подружжя, сама відповідач також зверталася до суду з аналогічним позовом, але до суду не з'являлась, внаслідок чого її позов було залишено без розгляду. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні просила вимоги позивача за первісним позовом задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити з підстав пропущення строку позовної давності. Відповідач за первісним позовом у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала з підстав, викладених вище, зустрічні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні позицію відповідача підтримав. Відповідач за первісним позовом [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином відповідно до вимог ЦПК України, про поважність причин неявки суд не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги за первісним позовом такими, що не підлягають задоволенню, а вимоги за зустрічним позовом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 грудня 2000 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченим державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Поляковою Л.О., у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] придбано житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 25,60 кв.м. з надвірними будівлями: гаражем «Б», літньою кухнею «Г», душем «Д», вбиральнею «Г», огорожею №1,2, сараєм «В», що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Житловий будинок в цілому зареєстрований в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за [PERSON] 18.12.2000 року, реєстровий № 5484. Як вбачається зі змісту зазначеного договору купівлі-продажу, спірний будинок був придбаний за 15249 гривень. Шлюб між сторонами розірвано 29.09.2006 року (свідоцтво про розірвання шлюбу [NUMBER], видане відділом РАЦС Харківського районного управління юстиції Харківської області 23.10.2007 року). Як встановлено судом з пояснень сторін у судовому засіданні, спірний будинок був придбаний ними за спільні кошти, отримані від продажу іншого належного їм на праві сумісної власності майна. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно правової позиції викладеної у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, враховуючи те, що в період придбання спірного будинку, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, будинок придбаний за спільні кошти подружжя, суд приходить до висновку, що сторони набули право спільної сумісної власності на будинок [ADDRESS]. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого, тобто діє презумпція спільного майна подружжя. Згідно ст. 70 Сімейного кодексу України, - у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна, суд вважає за можливе провести поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності на рівні частки спірного домоволодіння. При цьому, виходячи зі змісту вищезазначених правових норм, які регулюють питання поділу майна подружжя та з метою недопущення порушення права власності позивача на спірне домоволодіння, суд вважає за необхідне визнати право власності на частку домоволодіння за позивачем [PERSON], хоча відповідач про це у зустрічній позовній заяві не зазначає. Щодо заяви позивача за первісним позовом про застосування строку позовної давності до вимоги про поділ майна подружжя суд зазначає наступне. За приписами ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ст.69 СК України дружини і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивачем за первісним позовом не надано суду належних та допустимих доказів наявності порушення права власності [PERSON] на спірне домоволодіння, як зазначив сам позивач у судовому засіданні, відповідач має вільний доступ до домоволодіння, перешкод у користуванні домоволодінням позивач не чине. Факт звернення позивача до суду 03.12.2008 року та 17.03.2009 року, з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме спірного домоволодіння, що підтверджується копіями позовних заяв, не є порушенням права власності відповідача, оскільки сам по собі є способом захисту права саме позивача, не створює жодних негативних наслідків для відповідача, крім того, зазначені позовні заяви залишені судом без розгляду в зв'язку з не явкою позивача та за його заявою (ухвали Харківського районного суду Харківської області від 02.12.2013 року та від 14.04.2010 року). Звернення [PERSON] до суду з позовом про поділ спірного домоволодіння мало місце 06.09.2013 року, тобто у межах строку позовної давності. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02.12.2013 року, яка набрала законної сили, позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду, що не є перешкодою для повторного звернення до суду. Таким чином, підстави для застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог про поділ майна подружжя відсутні. В зв'язку з задоволенням зустрічного позову позовні вимоги за первісним позовом щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації, задоволенню не підлягають. При цьому суд зазначає, що спірне домоволодіння належить [PERSON] на праві власності, до змісту якого відповідно до вимог ст. 317 ЦК України входять права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до вимог ч. 2 вищезазначеної статті на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Позовні вимоги за первісним позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації, також задоволенню не підлягають з наступних підстав. Підставою для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням позивачем зазначено не проживання відповідача у спірному домоволодінні понад шість місяців, несплата ним комунальних послуг, не прийняття участі у витратах по утриманню будинку, що порушує право власності позивача. Але, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин, позивачем суду не надано. Акти про не проживання відповідачів від 17.11.2013 року, 23.12.2013 року, 18.01.2014 року, 15.02.2014 року, 25.03.2014 року, 10.06.2014 року, 02.07.2014 року та письмові пояснення [PERSON] суд визнає недопустимими доказами, оскільки підписи осіб, які підписали акти не завірені належним чином, не зазначені повноваження цих осіб на складення актів, показання свідка можуть бути надані лише безпосередньо у судовому засіданні у порядку визначеному ст.ст.180-183 ЦПК України. Крім того, самим позивачем у судовому засіданні зазначено про те, що відповідач разом зі своєю дружиною періодично користуються житловим будинком як дачею. При цьому, суд також зазначає, що жодних правових підстав визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивачем не зазначено.

Outcome: approved