Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на земельну ділянку площею 0,0730 га., яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Позов обґрунтовує наступним. Позивач з квітня 2005 року, добросовісно, безперервно, відкрито обробляє, володіє та користуєся земельною ділянкою площею 0,0730 га., яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Ніхто інший, крім нього не цікавився і не цікавиться даною земельною ділянкою. Дана земельна ділянка в Державному земельному кадастрі не зареєстрована, кадастровий номер їй не призначений, у приватну власність нікому не передавалась. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 0,0730 га., цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки складає 119019,20 (сто дев'ятнадцять тисяч дев'ятнадцять гривень 20 коп.). Згідно ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. На підставі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності із п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦІК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Саме ці обставини існують у позивача для визнання за ним права власності, на дану земельну ділянку за набувальною давністю. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйностіречі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за моїм позовом про визнання права власності за набувальною давністю є орган місцевого самоврядування на якому розташована дана земельна ділянка. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Оскільки позивач не є власником даної земельної ділянки він не може належним чином володіти цим нерухомим майном і оформити на нього право власності, все це порушує його законні права. Таким чином, на підставі статті 3 ЦПКУ Право на звернення до суду за захистом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи із гарантування Конституцією України судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність повинна бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. Так, як жодна особа не заявляє вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позивач вважає, що є підстави для визнання за ним права приватної власності за набувальною давністю. Позивач та його представник позивача в судове засідання не з'явилися, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно копії довідки Голови квартального комітету №7/10 [PERSON] з квітня 2005 року і по теперішній час безперервно, відкрито обробляє і володіє та користується земельною ділянкою площею 0,0730 га., яка розташована по [ADDRESS], цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку. Судом встановлено, що інші особи за весь цей час не заявляли про свої права на цю земельну ділянку. Дана земельна ділянка в Державному земельному кадастрі не зареєстрована, кадастровий номер їй не призначений, у приватну власність нікому не передавалась. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 0,0730 га, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування житлового будинку, відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки складає 119019,20 (сто дев'ятнадцять тисяч дев'ятнадцять гривень 20 коп.). Ця сума є ціною його позову. Зазначені обставини підтверджуються: копією схеми земельної ділянки від 17.03.2016 року, копією схеми місця розташування земельної ділянки, копією довідки Управління Держгеокадастру у Токмацькому районі, копією інформаційного листа Управління Держгеокадастру у Токмацькому районі, копією витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки. За таких обставин суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити. Згідно ст. 319 ЦК України власність зобов'язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. На підставі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У відповідності із п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦІК України, правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. На підставі викладеного,

Outcome: approved