Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 05.10.2010 року банк, назва якого змінена на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», надав відповідачу кредит у розмірі 12000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Свої зобов`язання за договором позивач виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит. Відповідач взяв на себе зобов`язання на умовах договору та у визначені договором строки повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші платежі в сумі, строки та на умовах передбачених Договором, та Умовами та правилами надання банківських послуг. У порушення умов кредитного договору, відповідач не виконав свої зобов`язання, внаслідок чого станом на 31.05.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 325388,98 грн., з яких заборгованість за тілом кредитом 11322 грн. 25 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 309328 грн. 58 коп., заборгованість за пенею та комісією - 4738 грн. 15 коп. Просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за тілом кредитом 11322 грн. 25 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 115804 грн. 56 коп. та судовий збір у розмірі 1921 грн. 00 коп. 16.11.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог обґрунтовуючи наступним. Вважає, що розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу, оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом. Стверджує, що анкета-заява не є кредитним договором в розумінні ЦК України та він не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та ним таке не підписувалося. Окрім того, ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості. Відповідач зареєстрований проживаючим у с. Новогнатівка, Волноваського району, Донецької області, що входить до переліку населених пунктів України, на території якого проводиться АТО. Зазначив, що серед іншого сплинув трирічний строк позовної давності, тому у задоволенні позовних вимог вважає слід відмовити. 17.12.2020 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, в яких просить позовні вимоги задовольнити. Зазначає, що відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Вважає, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі. Сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору. Крім того, відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Строк позовної давності для звернення до суду не пропущено, оскільки умовами договору така давність встановлена у 50 років. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позовні вимоги підтримав, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, ураховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено, зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. Судом встановлено, що 05.10.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту, який згодом було збільшено до 12000,00 грн., на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 31.05.2019 року утворилась заборгованість в розмірі 127126,81 грн. з яких заборгованість за тілом кредиту 11322 грн. 25 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом 309328 грн. 58 коп., заборгованість за пенею та комісією - 4738 грн. 15 коп. (а.с.5-8). Однак, позивач просить стягнути з відповідача лише заборгованість за тілом кредиту в сумі 11322 грн. 25 коп. та заборгованість за процентами за користування кредитом в сумі 115804 грн. 56 коп. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 18 вересня 2019 року, справа №221/5080/16-ц,) вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у вказаній постанові та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг, з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору». Водночас матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, що саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядку мають здійснюватись нарахування платежів. Сторонами узгоджена відсоткова ставка 30 % на рік, кінцевий кредитний ліміт визначений 12000,00 гривень. Однак безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 05.10.2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а строк виконання такого зобов`язання, який не встановлено, починається з моменту пред`явлення відповідної вимоги, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 12000 гривень. Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.. Беручи вищенаведене суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитом у розмірі 11322,25 грн. підлягає задоволенню, тому що сума кредиту визначена у розмірі 12000,00 гривень. Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 11322,25 грн. Наведені висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), в якій відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Що стосується вимоги стягнення з відповідача процентів за період з 05.10.2010 року по 31.03.2018 р. в сумі 115804,56 грн. суд вважає, що така вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на вищенаведене та нижченаведені обставини. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У довідці про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 Днів пільгового періоду», яка 27.10.2010 року підписана відповідачем, встановлена базова процента ставка по кредиту 2,5% на місяць, що загалом на рік становить 30%. Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «Приватбанк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірі з подальшим їх підвищенням, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, а також штрафні санкції за невиконання або неналежне виконання умов укладеного кредитного договору. За таких обставин, суд вважає, що розмір заборгованості за процентами за період з 05.10.2010 року 31.03.2018 року має бути 30% річних, виходячи з узгодженої сторонами базової процентної ставки. Так, відповідно до наданого банком розрахунку кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором за період з 05.10.2010 року по 31.03.2018 року становить 2734 дні. Заборгованість за тілом кредиту, підтверджена суду, беручи до уваги вищенаведене, становить 11322,25 грн. Отже, розмір заборгованості за процентами за вказаний період становить 25795,90 грн. (11322,25 х 30%) : 360) х 2734 днів., з огляду на розмір узгоджених та визначених Договором процентів. Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення в частині стягнення заборгованості в сумі за тілом кредиту в сумі 12000 гривень та заборгованості про проценти за користування кредитом з 05.10.2010 р. по 31.03.2018 р. в сумі 25795,90 гривень, усього 37118,15 гривень. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що при зверненні до суду позивач оплатив судовий збір в розмірі 1921 грн. за ціною позову 127126,81 грн. (а.с. 1). Оскільки під час розгляду справи, розмір заборгованості відповідача перед банком визначено в сумі 37118,15 грн., то розмір відшкодування судового збору становить 560,89 грн. з розрахунку (37118,15/127126,81 х 1921). На підставі викладеного і

Outcome: partial