Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування своїх вимог зазначив, що рішенням Березівської сільської ради Житомирського району йому передано у приватну власність земельну ділянку розміром 0,3550 га., для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в с.Дубовець, вул.Центральна, 22 Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області, на підставі якого було виготовлено державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ-08-14 №001980. Позивача вважає, даний державний акт недійсним, оскільки в ньому не зазначено на підставі якого рішення він був вданий, що стало підставою для звернення до суду. Представник позивача позов підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в ньому. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов визнав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Це означає, що суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації, або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Судом встановлено, що державний акт на право приватної власності на землю серії ЖТ-08-14 №001980 виданий Березівською сільською радою Житомирського району Житомирської області 30 червня 1998 року на імя [PERSON], щодо передачі земельної ділянки площею 0,3550 га., для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в с.Дубовець, вул.Центральна, 22 Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області (а.с.7). Відповідно до архівної довідки від 12 квітня 201 7 року №Д-177 у протоколах сесій та засідань виконавчого комітету Березівської сільської ради Житомирського району Житомирської області за 1997-1998 роки рішення про безоплатну передачу у власність земельної ділянки гр.[PERSON] не виявлено (а.с.8). Правовідносини, що склались між сторонами у даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального закону. Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. До матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень (ст.ст. 142-145 Конституції України). Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ст.1 Земельного кодексу України). Згідно із ст.116 Земельного кодексу України, громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Відповідно до ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування», ст.12 Земельного кодексу України не передбачені повноваження сільської ради відзивати державні акти та проводити поділ земельної ділянки, право власності на яку вже виникло. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, в'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому рядку. З урахуванням вищенаведеного, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON], оскільки Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю не передбачено можливості внесення змін у Державний акт шляхом його виправлення, що тягне за собою переробку всієї технічної документації. Отже, виходячи із порядку видачі державних актів та їх реєстрації, для того щоб внести зміни у державний акт слід його визнати недійсним (анулювати), а потім виготовити новий державний акт. Державний акт не відповідає вимогам ст. 116 Земельного кодексу України відповідно до якої громадяни набувають право власності на земельну ділянку тільки на підставі рішення органу місцевого самоврядування.

Outcome: approved