Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом після смерті його матері [PERSON] на житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], 1921 року народження, яка проживала в с. Квітки Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Після її смерті залишилось спадкове майно, а саме: житловий будинок з прибудовами та господарськими спорудами, а позивач є спадкоємцем зазначеного майна першої черги за законом. Однак нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний житловий будинок, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на нього. Водночас факт належності померлій [PERSON] домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], підтверджується записами погосподарських книг. Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 19.02.2018 року, у судове засідання не з'явилась, надіслала до суду заяву, згідно змісту якої позовні вимоги підтримує повністю, розгляд даної справи просить провести за відсутності сторони позивача. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не забезпечив явку та участь свого представника у судовому засіданні. Відповідно до змісту раніше надісланого листа просить справу вирішити на розсуд суду. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обов'язком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER], виданого 21.04.2003 року Квітчанською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області. Факт родинних відносин позивача з померлою [PERSON], що він є її рідним сином, тобто спадкоємцем першої черги, підтверджується копією його свідоцтва про народження серія [NUMBER], виданого 03.03.1976 року Корсунь-Шевченківським райвідділом ЗАГС, відповідно до якого його матір'ю є [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними спорудами, що за адресою: [ADDRESS], який згідно довідки № 630, виданої 21.09.2017 року виконавчим комітетом Квітчанської сільської ради, відповідно до записів погосподарських книг за 1986-1990 роки № 7 (особ. рах. [NUMBER]), за 1991-1995 роки № 7 (особ. рах. [NUMBER]), за 1996-2000 роки № 7 (особ. рах. [NUMBER]), за 2001-2005 роки № 6 (особ. рах. [NUMBER]), за 2006-2010 роки № 5 (особ. рах. [NUMBER]), за 2011-2015 роки № 16 (особ. рах. [NUMBER]), за 2016-2020 роки № 15 (особ. рах. [NUMBER]) обліковується за нею. Відповідно до змісту довідки № 631, виданої 21.09.2017 року Квітчанською сільською радою, вказане домоволодіння розміщене на неприватизованій земельній ділянці площею 0,71 га. З технічного паспорту, виготовленого 28.09.2017 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], складається з житлового будинку «А» загальною площею 62,0 м.кв., прибудови «а», ганку, літньої кухні «Б», сараю «В», вбиральні «У», колодязя «1», хвіртки «2», воріт «3», вигрібної ями «4», його інвентаризаційна вартість 63 921 грн. Згідно висновку щодо відповідності забудови земельної ділянки вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам складеному 28.09.2017 року судовим експертом Левичем А.Б., житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розміщений за адресою: [ADDRESS] відповідає вимогам містобудівної документації, державним будівельним нормам і правилам, санітарним і протипожежним вимогам. Факт прийняття [PERSON] спадщини померлої матері підтверджується довідкою № 632, виданою 21.09.2017 року Квітчанською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області, відповідно до змісту якої він зареєстрований та проживав разом з [PERSON] у будинку, що увійшов до складу її спадщини. Відповідно до довідки державного нотаріуса Бакуменко А.С. від 13.02.2018 року № 135/01-16 після смерті [PERSON] за заявою [PERSON] 21.10.2009 року заведено спадкову справу № 598/2009. Також вказано, що крім [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON] у нотаріальну контору ніхто не звертався. Постановою від 13.02.2018 року державним нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини (далі - Конвенція). Відповідно до змісту п.п. 1, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини, cтрок на прийняття якої закінчився до 01.01.2014 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім цього, відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01.01.2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. У разі відкриття спадщини у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до змісту ст.ст. 524-526 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Згідно з ст.ст. 527, 529 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 549 ЦК УPCP визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до змісту листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31.10.1975 року № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Таким чином, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах судами мають оцінюватися у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, крім іншого, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, довідки сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй суб'єктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що померлій [PERSON] за життя належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS], а позивач по справі, який є її спадкоємцем за законом, своєчасно прийняв спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на вказаний житловий будинок у порядку спадкування за законом. Задовольняючи позовні вимоги суд також враховує, що таке визнання права власності за [PERSON] не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за ним, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved