Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 16.02.2005 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду директора з фінансів та збуту КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради, де на різних посадах працював аж до 05.02.2021 року. Саме 05.02.2021 року його було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). В порушення вимог ст.ст.47,115,116 КЗпП України щодо проведення з працівником розрахунку у строки передбачені законом, остаточний розрахунок із позивачем було здійснено 16.06.2021 року, а саме власне 16.06.2021 року на банківський рахунок позивача було зараховано 391,06 грн. із призначенням платежу: зарахування згідно зарплатної відомості. Відповідно до норм ст.117 КЗпП України, починаючи з наступного дня після звільнення (06.02.2021року) працівнику починає нараховуватися середній місячний заробіток і відбувається це аж до моменту повної виплати належних [PERSON] коштів (до 16.06.2021 року). Позивачем проведено розрахунок середньої заробітної плати у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. За період з 06.02.2021 року по 16.06.2021 року позивачем нараховано суму середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 94290,16 грн. Тому позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача 94290,16 грн. середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, а також 2000,00 грн. витрат за надання правничої допомоги та 942,90 грн. сплаченого судового збору. Відповідно до ухвали Калуського міськрайонного суду від 21.09.2021 року відкрито провадження у вказаній справі та ухвалено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представником відповідача подано відзив на позов. Позов не визнає в повному обсязі, вважає твердження позивача надуманими та такими, що не підлягають до задоволення, а сам позов неаргументованим та поданим з пропуском строку позовної давності. Представник відповідача просить врахувати, що на рахунок КП «Водотеплосервіс», який відкрито в АТ «Таскомбанк», постановою від 28.01.2021 року ВП №43220679 відділу примусового виконання рішень Департаманту ДВС Міністерства юстиції України. Постановою від 26.01.2021 року ВП №63913442 відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) було накладено арешт. За відсутності норми закону, якою було б передбачено для виплати заробітної плати відкриття спеціального рахунку, поточний рахунок, відкритий в АТ «Таскомбанк», який використовується відповідачем для виплат заробітної плати своїм працівникам, фактично є рахунком із спеціальним режимом використання, на які виконавчою службою відповідно до вимог законодавства арешт не накладається. З метою захищення законних інтересів, в першу чергу працівників підприємства, відповідачем було вчинено ряд заходів, в тому числі направлено заяви до відповідних органів виконавчої служби щодо зняття арешту з рахунку в частині виплати заробітнї плати та пов`язаних загальнообов`язкових платежів. В подальшому оскаржено відмови виконавців до суду та по кожній із справ отримано позитивне рішення, яким зобов`язано зняти арешт з рахунку КП «Водотеплосервіс» в частині заборгованості з виплати заробітної плати. Воночас отримано офіційні роз`яснення зі сторони органів виконавчої служби, у відповідності до яких постановами про накладення арешту не накладався арешт на кошти, що місяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом та належать боржнику, в тому числі коштів, що необхідні для оплати праці, відпускних, пільгових пенсій працівникам підприємства, сплати обов`язкових платежів (зборів), пов`язаних із нарахуванням (виплатою) заробітної плати та інших обов`язкових платежів. В результаті невпинних дій, проведених з метою захисту орушених прав працівників підприємств, відповідачем вдалося провести повний розрахунок належних на момент звільнення коштів позивачу станом на 16.05.2021 року. Дані обставини вказують на відсутність вини відповідача у невиплаті позивачеві заробітної плати у день звільнення, оскільки підприємством були вжиті всі можливі заходи для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працівниками. Представник відповідача також вказує, що твердження позивача про те, що остаточний розрахунок належних на день звільнення виплат відповідачем було проведено 16.06.2021 року не відповідає дійсності, адже повну виплату належних на день звільнення сум було поведено саме 16.05.2021 року. Водночас з метою усунення порушень вимог ст.34 Закону України «Про оплату праці», працівникам, які станом на 01.05.2021 року (у томі числі і позивачу) були звільнені, 16.05.2021 року зі сторони відповідача була нарахована сума компенсації за втрату такої зарплати за травень 2021 року у зв`язку із інфляцією, яка для позивача становила 391,06 грн. з урахуванням суми утриманих з неї загальнообов`язкових зборів. Даний платіж було проведено з призначенням: зарахування згідно зарплатної відомості, проте він жодним чином не свідчить про зміну дати фактичного розрахунку із позивачем та не впливає на визначення періводу затримки розрахунку при звільненні, адже таа компенсація відмінна від сум, належних працвникові при звільненні, визначених ст.116 КЗпП України, виплачується на інших підставах та в інші строки, ніж передбачено ст.ст.47, 116 КЗпП України і, відповідно, не може бути підставою для притягнення до відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України. Представник відповідача наголошує, що повний розрахунок за усіма належними позивачу при звільненні сумами був здійснений відповідачем саме 16.05.2021 року, а з позовом до суду позивач звернувся лише 16.09.2021 року, тобто пісдя спливу тримісячного строку, встановленого ст.233 КЗпП України, для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.. Таким чином, в [PERSON] відсутні підстави щодо звернення із даним позовом, так як самі вимоги є необґрунтованими, зважаючи на відсутність вини відповідача у невиплаті позивачеві заробітної плати у день звільнення, оскільки підприємством було вжито всі можливі заходи для створення умов належного та своєчасного проведення розрахунку з працвниками та вживалися сі можливі заходи з метою подолання об`єктивних перешкод, що безпосередньо стали підставою для затримки своєчасної виплати вказаної заробітної плати та докладено максимум зусиль для її якнайшвидшої виплати. Разом з тим є всі підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Тому представник відпвідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Представник позивача подала відповідь на відзив. Вказує, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Водночас структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці» відповідно до якої заробітна плата складається з: основної та додаткової заробітної плати. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Компенсація проводиться за рахунок тих самих джерел, що й виплати, за невиплату яких вона нараховується. Як вбачається з бухгалтерської довідки про нарахування компенсації за втрату невчасно виплаченої зарплати працівникам, які на 01.05.2021 року були звільнені, то з даної суми було утримано ПДФО та військовий збір. Оскільки відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум, то відповідно позивач не міг достеменно знати, що йому виплачується. Отже, позивач не погоджується із твердженням відповідача, що ним пропущено строк звернення до суду. Позивач заперечує твердження відповідача про відсутність вини у невиплаті позивачеві заробітної плати у день звільнення з таких підстав: згідно бухгалтерської довідки, наданої самим відповідачем, щодо вплати зарплати звільненим [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у графі «дата виплати» бачимо, що підприємством проводились виплати і у лютому 2021 року, і у березні, і у квітні місяці, а отже відповідач має змогу проводити такі виплати. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача подав заперечення. Наголошує, що повний розрахунок за усіма належними позивачу при звільненні сумами був здійснений відповідачем власн 14.05.2021 року. Починаючи з 05.02.2021 року (тобто з моменту звільнення) позивачу поводилися виплати протягом травня. Позивачу було відомо, що сума, яка виплатилася йому включно до 14.05.2021 року є сумою із виплати заробітної плати, оскільки [PERSON] мав змогу перевірити відповідність нарахувань згідно із розрахунковим листом. З огляду на те, що повний розрахунок із позивачем було проведено 14.05.2021 року, то відповідно саме цього дня відбулося останнє нарахування коштів на рахунок позивача, про що йому було також відомо. Представник відповідача зазначає, що очевидно, що так як після 14.05.2021 року і до 14.08.2021 року позивачеві більше проплат не здійснювалося, він в свою чергу мав змогу включно до 15.08.2021 року звернутися до суду за захистом своїх прав. Проте позивачем цього зроблено не було, то відповідно пропущено тримісячний строк, який передбачений нормами чинного законодавства Щодо твердження позивача у відзиві про наявність неарештованого рахунку в КС в Івано-Франківській області. Оскільки комунальне підприємство не є бюджетною установою, то відповідно до норм Бюджетного кодексу України, кошти з державного бюджету воно може отримувати лише як одержувач бюджетних коштів у мережі головного розпорядника коштів. Також бюджетні кошти не можуть викриистовуватися на виплату заробітної плати (погашення заборгованості із заробітної плати) чи інших стимулюючих виплат працівникам комунального підприємства. Фінансова допомога надається підприємству для здійснення заходів, які сприятимуть активізації роботи підприємства та покращення його фінансового стану, а не на оплату поточних видатків (до яких належать і видатки на оплату праці працівників). Водночас, оскільки використання наявного поточного рахунку КП «Водотеплосервіс» щодо оплати праці було неможливим до моменту зняття арешту із вказаного рахунку, а будь-яких інших рахунків, які використосувалися або можуть використані із цією метою, підприємство не має, Калуською міською радою було прийнято рішення щодо надання фінансової підтримки підприємству на виплати заробітної плати в межах бюджетного періоду. Разом із тим невиплаченими залишалися заборгованості із виплати заробітної плати на листопад і грудень 2020 року. Таким чином, у 2021 році КП «Водотеплосервіс» не мало можливості використовувати бюджетні кошти на виплату заробітної плати, а саме на погашення заборгованості із заробітної плати за період листопад-грудень 2020 року. Тому представник відповідача просить в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. У відповідності до вимог ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. З копії трудової книжки (а.с.4-5) вбачається, що 05.02.2021 року позивача було звільнено з роботи в КП «Водотеплосервіс» за угодою сторін. За змістом ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Із виписки по рахунку [PERSON] (а.с.6) та бухгалтерської довідки щодо виплати зарплати звільненим [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.30) вбачається, що сума зарплати до виплати на дату звільнення у розмірі 10120,71 грн. була виплачена позивачу лише 14.05.2021 року. Крім того 16.06.2021 року на рахунок позивача від відповідача надійшли кошти у розмірі 391,06 грн. із призначенням платежу «Зарахування згідно зарплатної відомості». Стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. На дані вимоги встановлено строк звернення до суду, який передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України: тримісячний строк з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У своєму рішенні від 22.02.2012 р. у справі №1-5/2012 Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Покликання відповідача, що позивачем пропущено передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду не заслуговують на увагу. Аналіз вимог ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку Так, як вказувалася вище, 16.06.2021 року на рахунок позивача від відповідача надійшли кошти у розмірі 391,06 грн. З долученої представником відповідача бухгалтерської довідки (а.с.31) вбачається, що вказані кошти - це сума нарахованої компенсації за втрату зарплати працівникам у зв`язку із інфляцією. Відповідно до ст.2 Закону України «Про оплату праці» компенсаційні виплати також входять до структури заробітної плати. Так, ст. 2 Закону України «Про оплату праці»визначено структуру заробітної плати, відповідно до якої заробітна плата складається з: основної заробітної плати - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткової заробітної плати - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати регулюється ст. 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159. Відповідно до цих нормативних актів підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких умов: 1) нарахування громадянину належних йому доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); 2) порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); 3) затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; 4) зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги і 5) доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата). Таким чином, право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як нарахування та невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати. Необхідно зазначити, що сума компенсації включається до фонду оплати праці того місяця, в якому фактично проводиться її нарахування та виплата у відповідності з п.п. 1.6.2 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.04 № 5. Згідно із пп.14.1.48 ПКУ дана компенсація є зарплатою і для цілей застосування положень розд. IV ПКУ. Також суд звертає увагу, що покликання відповідача про повідомлення позивача у встановленому порядку про належні йому при звільненні кошти, є голослівними, не підтверджені жодними доказами. Отже, оскільки компенсація за втрату зарплати працівникам у зв`язку із порушенням строків її виплати належить до структури заробітної плати, про належні при звільненні кошти позивача в порушення вимог ст.116 КзПП України відповідачем не було повідомлено, тому саме дату виплати компенсації слід вважати тією датою, коли відповідач фактично остаточно розрахувався з позивачем. Таким чином, перебіг тримісячного строку для звернення позивача з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні почався з моменту, коли відповідач повністю і остаточно з ним розрахувався, а саме з 16.06.2021 року. З позовом до суду позивач звернувся 16.09.2021 року (а.с.2 зворот), тобто в межах встановленого ч.1 ст.233 КзпП України строку. При цьому суд не бере до уваги покликання відповідача на відсутність вини у затримці розрахунку із позивачем у зв`язку із тим, що на рахунок КП «Водотеплосервіс», який використовувався відповідачем в тому числі для виплат заробітної плати своїм працівникам, постановою від 28.01.2021 року ВП №43220679 відділу примусового виконання рішень Департаманту ДВС Міністерства юстиції України. Постановою від 26.01.2021 року ВП №63913442 відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) було накладено арешт. Адже відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Крім того, суд вважає слушними покликання представника позивача про те, що відповідач мав змогу проводити такі виплати, оскільки згідно бухгалтерської довідки, наданої відповідачем (а.с.30), у графі «дата виплати» наявна інформація про те, що підприємством іншим працівникам проводились відповідні виплати і у лютому, і у березні, і у квітні 2021 року. Що такі виплати дійсно проводилися окремим працівникам не заперечується і відповідачем. Враховуючи те, що повного розрахунку з позивачем в день звільнення проведено не було і розмір заборгованих перед позивачем сум відповідачем не оспорювався (відсутній спір про розмір належних звільненому працівникові сум), тому в силу наведених вище норм ст.ст.116, 117 КЗпП України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. При цьому такий період затримки слід обраховувати з наступного дня після звільнення - з 06.02.2021 року власне до 14.05.2021 року (дати виплати належних при звільненні позивача сум). Оскільки на момент звільнення позивача право на компенсацію на підставі положень ст.34 Закону України «Про оплату праці» не існувало, а виникло пізніше - внаслідок порушення відповідачем обов`язку здійснити виплату усіх належних виплат працівнику в день його звільнення, то відсутні підстави для нарахування середнього заробітку на підставі норм ст.117 КЗпП України саме до 16.06.2021 року (дати виплати компенсації). Дата виплати відповідної компенсації лише впливає на визначення початку перебігу строку звернення із відповідним позовом до суду. Відповідно до пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно із графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Позивач зазначає, що його середньоденна заробітна плата становить 1059,44 грн., що не заперечується відповідачем. З 06.02.2021 року до 14.05.2021 року пройшло 66 робочих днів. З урахуванням зазначеного, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становитиме 69 923,04 грн. (1059,44 грн х 66). Водночас суд вважає за необхідне зазначити, що метою законодавчого регулювання правовідносин щодо виплати роботодавцем середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені на момент звільнення не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування, спрямовано на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після ухвалення судового рішення. Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19). Згідно з частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах як працівник так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі № 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17, від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи те, що в разі присудження позивачу до виплати середнього заробітку за затримку у вищенаведеній сумі можуть бути порушені права інших працівників відповідача на оплату їх праці, суд вважає за необхідне застосувати принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. За таких обставин суд приходить до висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам справи, є розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні [PERSON] виплат, що становить 7 000,00 грн. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 70,00 грн. судового збору (а.с.3) та 148,00 грн. витрат за надання правничої допомоги (а.с.9-12), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, стст. 116,117, 233 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100,

Outcome: approved