Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики в сумі 470 000 грн, та понесених ним судових витрат по справі, які складаються з суми сплаченого судового збору у розмірі 4 700 грн. \~ \~ \~ \~Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що згідно розписки від 30.09.2016, відповідач взяв у нього в борг 470 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 01.03.2017. \~ \~ \~ \~В зазначений термін договір позики не виконав, а тому, посилаючись на зазначене, просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь борг у розмірі 470 000 грн та судові витрати по справі в сумі 4 700 грн. \~ \~ \~ \~До судового засідання представник позивача адвокат Мельник О.В., яка діє на підставі ордеру серії ВА № 1004218 (а.с.26), подала письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримала та просить винести рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач, який про місце, дату і час розгляду справи повідомлявся за останнім відомим місцем реєстрації та через розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, відзив на позов не надав. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення по справі при заочному розгляді, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що 30.09.2016 відповідач взяв у позивача в борг 470 000 грн, які зобов`язався повернути в строк до 01.03.2017, що підтверджується відповідною розпискою, наявною в матеріалах справи (а.с.28). У встановлений у розписці строк, кошти повернуто не було. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочин є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). \~ \~ \~ \~Відповідно до частин першої та другої ст.207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики/розписки) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але\~й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником певної грошової суми саме в борг із зобов`язанням її повернення, та дату отримання коштів. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме така правова позиція про застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України міститься у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-79цс14, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Так, у розписці наданій позивачем, чітко встановлені сторони зобов`язання (позикодавець і позичальник), грошова сума, яка передається та термін повернення боргу. З огляду на зміст наданої розписки, суд приходить до висновку про наявність між сторонами грошових зобов`язань, які випливають із договору позики. Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути суму боргу у розмірі 470 000 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). У зв`язку із задоволенням позовних вимог, на підставі ст.141 ЦПК України, документально підтверджені судові витрати в розмірі 4 700 грн, сплаченні позивачем при подачі позову (а.с.2), стягуються з відповідача в повному обсязі. На підставі ст.ст.202, 207, 524, 525, 526, 530, 533, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України,

Outcome: approved