Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що наказом Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ) від 5 серпня 2020 р. № 37-о позивача звільнено з посади ректора Донецького національного медичного університету (далі - ДНМУ) 19 серпня 2020 року. В подальшому 4 грудня 2020 року Орджонікідзевським районним судом м. Маріуполя було ухвалено рішення за позовом [PERSON] по справі № 265/5498/20, яким вимоги [PERSON] до МОЗ та ДНМУ про визнання незаконними рішень, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено та визнано незаконним й скасовано наказ МОЗ від 5 серпня 2020 року № 37-о про звільнення [PERSON] , поновлено позивача на роботі на посаді ректора ДНМУ та стягнуто з ДНМУ середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2020 року до 4 грудня 2020 року в розмірі 105765,74 грн. з допуском негайного виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі на посаді ректора ДНМУ. Потім 4 березня 2021 року Донецьким апеляційним судом рішення суду першої інстанції від 4 грудня 2020 року було залишено без змін. Також Верховний Суд ухвалою від 19 квітня 2021 року зупинив виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, та ухвалою від 8 вересня 2021 року залишив судові рішення першої та апеляційної інстанцій без змін, поновивши виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року. Проте, порушуючи ч. 7 ст. 235 КЗпП, МОЗ виконало рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 4 грудня 2020 року лише 23 червня 2021 року, коли було наказом МОЗ від 16 червня 2021 року скасовано накази МОЗ від 5 серпня 2020 р. № 37-о про звільнення [PERSON] та від 17 серпня 2020 р. №39-о про дату звільнення [PERSON] , а також поновлено позивача на посаді ректора ДНМУ, з яким позивача було ознайомлено 22 червня 2021 року, внаслідок чого позивач фактично приступив до роботи 23 червня 2021 року, що вбачається із Наказу ДНМУ від 23 червня 2021 року № 223. Таким чином з 5 грудня 2021 року по 22 червня 2021 року була затримка з вини МОЗ виконання судового рішення на підставі ст. 236 КЗпП України. Оскільки рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 4 грудня 2020 р. по справі № 265/5498/20 був встановлений розмір середньоденного заробітку позивача, який складає 1410,21 грн., то враховуючи кількість робочих днів за період з 5 грудня 2021 р. по 22 червня 2021 р., розмір середнього заробітку за час невиконання рішення суду від 4 грудня 2020 року складає 188 968,14 грн. На підставі викладеного просив суд поновити пропущений строк для подачі позову та стягнути з Донецького національного медичного університету на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі в розмірі 188 968,14 грн. Обґрунтовуючи клопотання про поновлення пропущеного строку, [PERSON] вказував, що у випадку подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення строк для звернення до суду становить протягом трьох місяців з моменту виконання судового рішення належним чином,тому за ст. 233 КЗпП тримісячний строк для звернення позивача до суду із даним позовом мав сплинути 23 вересня 2021 року. Проте рішення суду від 4 грудня 2020 року по справі № 265/5498/20 про поновлення позивача на роботі на посаді ректора ДНМУ не було виконано негайно, а лише наказом МОЗ від 16 червня 2021 р., з яким позивача ознайомлено було лише 22 червня 2021 року, яким [PERSON] було поновлено на посаді ректора ДНМУ, внаслідок чого наказом ДНМУ від 23 червня 2021 р. № 223 позивач фактично приступив до роботи. Однак, лише 8 вересня 2021 року Верховним Судом рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 4 грудня 2020 р. та постанову Донецького апеляційного суду від 4 березня 2021 р. було залишено без змін. При цьому до розгляду справу № 265/5498/20 було призначено Верховним Судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Таким чином про результат розгляду Верховним Судом його справи № 265/5498/20 позивач дізнався лише 24 вересня 2021 року, тобто після спливу тримісячного строку для звернення до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, бо така постанова Верховного Суду надійшла на адресу ДНМУ 23 вересня 2021 року, що обумовило неможливість своєчасного подання позивачем позову про стягнення з ДНМУ середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, яке було предметом перегляду Верховним Судом. Отже, просив поновити позивачу пропущений строк для подачі позову про стягнення з ДНМУ середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 4 грудня 2020 року. Не погоджуючись із заявленими позовними вимогами від представника МОЗ, Дяк Ю. М. , надійшли письмові пояснення, де остання вказувала, що позивача 22 червня 2021 року було ознайомлено із наказом МОЗ від 16 червня 2021 року № 23-о про поновлення [PERSON] на посаді ректора ДНМУ, винесеного на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 4 грудня 2020 р., на підставі якого останній приступив до роботи 23 червня 2021 року. Отже, оскільки позивач подав позов до суду лише 18 жовтня 2021 року, хоча його право щодо поновлення на посаду було порушено з 5 грудня 2021 року внаслідок невиконання рішення суду в частині негайного його поновлення на посаді, про що був обізнаний позивач, то через це, ним було пропущено передбачений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк для захисту свого права в частині виплати [PERSON] середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Таким чином, вважаючи, що доводи позивача щодо необхідності поновити йому строки для звернення до суду із даним позовом є безпідставними, просила суд відмовити у задоволенні позову повністю. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, підтримуючи поданий ним позов та викладене ним обґрунтування, вказував, що наявні підстави для поновлення пропущеного ним строку для подання такого позову до суду, оскільки було відсутнє кінцеве рішення по справі про поновлення його на посаді ректора ДНМУ, а ухвалою від 19 квітня 2021 року Верховним Судом було зупинено виконання рішення суду від 4 грудня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку на його користь, через що звернення до суду із даним позовом до фактичного допуску позивача до роботи було б безпідставним. Додавав при цьому, що внаслідок того, що судове рішення Верховного Суду від 8 вересня 2021 року ним було отримано лише 24 вересня 2021 року, поза межами передбаченого ст. 233 КЗпП тримісячного строку звернення до суду із такими позовним вимогами, то через грубе порушення його трудових прав з боку МОЗ просив суд поновити строк для подачі його позову, поданого протягом розумного строку. На підставі переліченого просив суд його позовні вимоги задовольнити повністю. Представники ДНМУ до судового засідання не з`явились повторно з невідомих суд причин, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи, не надавши суду заяв по суті чи клопотань по справі. Представник МОЗ, Дяк Ю. М. , підтримуючи подані нею письмові заперечення на позов [PERSON] , вважала, що підстав для задоволення вимог позивача в суду немає, оскільки ним пропущено строки, передбачені ст. 233 КЗпП, для подання такого позову до суду. Отже, просила суд відмовити у задоволені позову [PERSON] повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК, за загальним правилом, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Враховуючи, що підстави, передбачені ч. 2 ст. 223 ЦПК, для відкладення розгляду справи відсутні, суд розглянув справу за відсутності представників відповідача. Суд, вислухавши учасників процесу, які з`явились, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що наказом МОЗ України «Про звільнення [PERSON] » № 37-о від 5 серпня 2020 року достроково було розірвано контракт від 27 квітня 2018 року № 4, укладений між Міністерством Охорони Здоров`я України та [PERSON] , та звільнено [PERSON] з посади ректора Донецького національного медичного університету. Натомість, рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року по справі № 265/5498/20, зокрема, було скасовано наказ Міністерства охорони здоров`я України від 5 серпня 2020 року № 37-о «Про звільнення [PERSON] », поновлено [PERSON] на роботі на посаді ректора Донецького національного медичного університету зі стягненням з Донецького національного медичного університету середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 20 серпня 2020 року по 4 грудня 2020 року в розмірі 105765,75 грн., а також було допущено негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі на посаді ректора Донецького національного медичного університету. Постановою Донецького апеляційного суду від 4 березня 2021 року апеляційні скарги Донецького національного медичного університету, Міністерства охорони здоров`я України залишено без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року по справі № 265/5498/20 залишено без змін. Ухвалою від 19 квітня 2021 року Верховний Суд по справі № 265/5498/20 відкрив касаційне провадження на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 4 березня 2021 року та, зокрема, зупинив виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року в частині, що не підлягає негайному виконанню, до закінчення касаційного провадження у справі. Відповідно до наказу № 23-0 від 16 червня 2021 року Міністерства охорони здоров`я України на виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року було поновлено з 20 серпня 2020 року [PERSON] на посаді ректора Донецького національного медичного університету та скасовано накази МОЗ «Про звільнення [PERSON] » № 37-о від 5 серпня 2020 року та «Про дату звільнення [PERSON] » № 39-о від 17 серпня 2020 року. На підставі наказу від 23 червня 2021 року № 223 за наказом № 23-0 від 16 червня 2021 року Міністерства охорони здоров`я України [PERSON] приступив до роботи на посаді ректора Донецького національного медичного університету. За ч. 7 ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його оголошення в судовому засіданні. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Виконання рішення вважається закінченим із моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного наказу відповідача. Тобто, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника. При цьому, працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи та можливості виконання своїх обов`язків. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 17 червня 2020 року по справі № 521/1892/18, від 6 грудня 2018 року по справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року по справі № 702/725/17. Враховуючи, що відсутні докази того, що [PERSON] був обізнаний раніше ніж 22 червня 2021 року про винесення наказу № 23-0 від 16 червня 2021 року Міністерства охорони здоров`я України про поновлення з 20 серпня 2020 року [PERSON] на посаді ректора Донецького національного медичного університету, то слідує, що моментом фактичного забезпечення доступу позивача до виконання своїх обов`язків за такою посадою є 23 червня 2021 року, тобто момент видачі наказу № 223, за яким [PERSON] приступив до роботи на посаді ректора ДНМУ. Відповідно до ст. 236 КЗпП у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно зі змістом п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з невиконанням рішення про поновлення на роботі він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, враховуючи положення «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Суд, враховуючи перелічене, вказує, що стягнення середнього заробітку визначається згідно із ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100). Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку № 100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньо денна (середньо годинна) заробітна плата працівника, яка згідно із п. 8 Порядку № 100 визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. За змістом ч. 4 ст. 82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, за загальним правилом не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так суд зазначає, що рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року по справі № 265/5498/20 було встановлено розмір середньоденного заробітку позивача, розмір якого становив 1410,21 грн. Відповідно до роз`яснень Міністерства економіки України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2020 рік» та «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік» вбачається, що кількість робочих днів з моменту прийняття 4 грудня 2020 року рішення про поновлення незаконного звільненого позивача на посаді ректора Донецького національного медичного університету (4 грудня 2020 року) по момент фактичного допуску його до роботи (23 червня 2021 року) становила 134 дні (18 + 19 + 20 + 22 + 22 + 18 + 15 = 134). Таким чином, зважаючи на встановлені судом кількість робочих днів та середньоденну заробітну плату [PERSON] на посаді ректора Донецького національного медичного університету, судом було розраховано за ст. 235 КЗпП розмір середнього заробітку позивача за час затримки виконання рішення суду від 4 грудня 2020 року про поновлення його на посаді, який становить відповідно 188968,14 грн. (134 х 1410,21 = 188968,14). Отже, за відсутності доказів проведення оплати позивачу за період з 4 грудня 2020 року по 22 червня 2021 року включно заробітної плати на посаді ректора Донецького національного медичного університету, то заявлені [PERSON] позовні вимоги є повністю обґрунтованими. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в 3-місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. За ст. 234 КЗпП в разі пропуску з поважних причин строків, встановлених ст. 233 КЗпП, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. На підставі п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вбачається, що встановлені ст. 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Так судом було встановлено, що ухвалою Верховного Суду від 19 серпня 2021 року справу № 265/5498/20 було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Постановою від 8 вересня 2021 року по справі № 265/5498/20 Верховний Суд касаційні скарги Донецького національного медичного університету та Міністерства охорони здоров`я України залишив без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 4 березня 2021 року залишив без змін, поновивши виконання рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 4 грудня 2020 року. Відповідно до штампу вхідної кореспонденції на супровідному листі Верховного Суду вбачається, що 23 вересня 2021 року Донецький національний медичний університет отримав копію постанови Верховного Суду від 8 вересня 2021 року по справі № 265/5498/20. Суд при цьому врахував, що позивач був фактично поновлений на посаді ректора Донецького національного медичного університету лише 23 червня 2021 року за наказом МОЗ від 16 червня 2021 року на виконання рішення суду від 4 грудня 2020 року, касаційне провадження з перегляду якого тривало до 8 вересня 2021 року та без повідомлення сторін, а постанову Верховного Суду від 8 вересня 2021 року [PERSON] було отримано лише 23 вересня 2021 року, який після цього подав протягом місячного строку даний позов до суду. Зважаючи на встановлені обставини справи та факт не поновлення [PERSON] на займаній ним посаді на виконання рішення суду від 4 грудня 2020 року протягом тривалого часу (з 5 грудня 2020 року по 22 червня 2021 року включно), що порушило конституційні права позивача на працю та отримання ним зарплати, суд дійшов переконання про необхідність захисту прав [PERSON] у зв`язку із незначним пропуском ним строку звернення з таким позовом до суду, що за встановлених обставин справи може вважатись таким, що відбулось протягом розумного строку після ухвалення Верховним Судом остаточного рішення у спорі позивача з МОЗ щодо поновлення [PERSON] на посаді ректора ДМНУ. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 759/3487/16-ц. Отже, суд вважає за доцільне задовольнити клопотання [PERSON] про поновлення строку для подання ним позову до суду про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення від 4 грудня 2020 року по справі № 265/5498/20 про поновлення на посаді. Таким чином суд відхиляє посилання представника МОЗ щодо необхідності відмовити позивачу у задоволенні позову через порушення ним строків визначених ст. 233 КЗпП України, вважаючи слушними аргументи, наведені позивачем в обґрунтування необхідності поновити йому строки за ст. 234 КЗпП для подання такого позову до суду. Згідно із п. 3 розділу ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100, в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Враховуючи наведене вмотивування, суд дійшов висновку про необхідність задовольнити заявлені вимоги шляхом стягнення з Донецького національного медичного університету на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 4 грудня 2020 року про поновлення на посаді позивача в розмірі 188968,14 грн. з утриманням з такої суми передбачених законом податків, зборів та обов`язкових платежів. На підставі ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати з оплати судового в сумі 1889,68 грн.

Outcome: approved