Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що йому на праві власності належить домоволодіння [ADDRESS] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, колишня власниця будинку за життя зареєструвала у 1982 р. місце проживання відповідача [PERSON] у вказаному будинку, втім, ще у 2000 році відповідач з власної ініціативи виселився з будинку та постійно проживає зі своєю дружиною за іншою адресою: [ADDRESS] , але з реєстрації місця проживання у встановленому чинним законодавством порядку не знявся. Позивач вказує, що відповідач до будинку не з`являється, за комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинку не приймає. Прав на проживання в будинку відповідач не заявляє, комунальні послуги не сплачує, а його реєстрація порушує право позивача на вільне користування та розпорядження своїм майном. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Позивач в окремо наданій суду заяві просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач є власником домоволодіння [ADDRESS] : 30/100 частки належать на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 17.12.2004 р. державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. за реєстровим № 5545 (право власності позивача зареєстровано в КП «ДМБТІ» 17.02.2005, реєстраційний номер: 8045502 /а.с.7, 8/); 19/300 частин належать на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 17.12.2004 державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Лебеденко Н.С. за реєстровим № 5548 (право власності позивача зареєстровано в КП «ДМБТІ» 17.02.2005, реєстраційний номер: 8045502 /а.с.9, 10/) та 38/300 часток належать на підставі Договору про визначення часток у праві спільної сумісної власності та дарування частки земельної ділянки, посвідченого 19.05.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковською О.О. за реєстровим № 603 (право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19.05.2021 р., номер запису про право власності: 20483931 /а.с.11-12, 13/). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 11.03.1982, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с. 36), тобто з часу попереднього власника. Відповідач не є членом сім`ї позивача. За зазначеною адресою відповідач не мешкає з 2000 року. Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає в будинку, який належить позивачу на праві приватної власності та він набув права користування вказаною вказаним будинком за часів перебування вказаного нерухомого майна у власності інших осіб - [PERSON] , яка померла [INFO] ) та за зазначеною адресою відповідач не мешкає з 2000 року. Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідача на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником будинку, в якому зареєстровано місце проживання відповідача. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved