Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який надалі уточнив та в уточненому позові просить суд визнати свою матір [PERSON] недієздатною на час укладення нею договору дарування належної їй квартири №21, що розташована в будинку №8 по вул. Качалова в м. Кривому Розі від 24.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та внесеного в реєстр під №3565, з його братом відповідачем [PERSON], визнати у звязку з цим договір недійсним, скасувати державну реєстрацію права власності відповідача [PERSON] на вказану квартиру та визнати право власності на кватиру за [PERSON], обґрунтувавши такі вимоги тим, що матір вчинила цей правочин перебуваючи у такому психічному стані, за якого не розуміла значення своїх дій, так як матір напередодні укладення спірного правочину через психічний розлад проходила стаціонарне лікування у КЗ «Криворізька міська лікарня №2», про що достовірно було відомо відповідачеві. У судовому засіданні позивач уточнений позов підтримав, посилаючись на викладені в ньому обставини. Представник третьої особи в судовому засіданні вважав, що уточнений позов підлягає задоволенню. Відповідач та його представник спочатку проти задоволення позову заперечували, надалі перестали зявлятись в судові засідання. Позивач [PERSON], допитаний з його згоди в якості свідка, у судовому засіданні показав, що [PERSON] є його матірю, що він у 2012-2013 роках мав з нею бесіду, в якій матір зазначала, що відповідач [PERSON], який є її старшим сином, а йому доводиться старшим братом, вів із нею розмову про спірну квартиру, однак вона не мала наміру дарувати свою квартиру відповідачеві [PERSON], оскільки у нього є своя квартири, а також заміський будинок, що влітку 2013 року приїздила сестра матері, яка бачила, що мати забувається та веде себе не досить адекватно, що мати казала також і сестрі, що не має наміру дарувати відповідачу свою квартиру, а що квартира вже подарована відповідачу він дізнався влітку 2014 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач є її чоловіком, а [PERSON] її свекрухою, що в 2013 році вона, позивач та відповідач почали замічати, що [PERSON] якось дивно себе поводить, забувається, плутається, що сестра [PERSON], яка приїздила до неї влітку 2013 року, також помітила таку поведінку [PERSON], що у звязку з цим у березні 2013 року вона разом із позивачем возили [PERSON] до психотерапевта в лікарню, у неї почала порушуватись пам'ять, що в 2014 році [PERSON] жила з нею та позивачем, оскільки не могла за собою доглядати, потім [PERSON] почала проситись додому, що у лютому 2013 року вона почала втрачати пам'ять, після чого відповідач забрав [PERSON] до себе та перестав їх до неї пускати і не пускає до цього часу. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знає [PERSON] біля 30 років, що [PERSON] їй казала, що хоче, щоб квартира була зареєстрована на позивача, потім казала, що на відповідача, що у грудні 2013 року [PERSON] була у неї на Дні Народженні, і тоді її психічний стан був добрим, потім вона бачила [PERSON] аж у 2014 році: вона була вялою, відчуженою, відповідала невпопад, у неї була якась боязливість, стурбованість, потім вона дізналась, що відповідач найняв для [PERSON] жінку, яка за нею доглядала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знає [PERSON] біля 25 років, що в 2013 році її психічний стан не викликав сумнівів: [PERSON] була доброю, спокійною, врівноваженою жінкою, вони постійно спілкувались в сауні та на дачі, що зі слів [PERSON] вона дізналась, що між позивачем та відповідачем почались сварки після того, як вона подарувала відповідачеві квартиру, що у другій половині літа 2014 року вона замітила зміни в поведінці [PERSON]: та стала стурбованою, її долали якісь страхи, а в 2015 році [PERSON] взагалі стала забувати події. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що працює лікарем-невропатологом, що [PERSON] була її пацієнтом із квітня 2013 року, яку вона спостерігала та лікувала, що у [PERSON] було хронічне порушення мозкового кровообігу, і, оскільки хвороба прогресувала, у неї спостерігалось зниження критики та інтелекту, наявність нав'язливих думок, ідей, значне зниження памяті, тому [PERSON] мала велику схильність до зовнішнього впливу. Суд, заслухавши учасників судового провадження, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Згідно договору дарування квартири від 24.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] та внесеного в реєстр під №3565 (далі по тексту Спірний правочин), [PERSON] подарувала належну їй квартиру №21, що розташована в будинку №8 по вул. Качалова в м. Кривому Розі (далі по тексту Спірна квартира), відповідачу [PERSON] (а.с.9-11, 46). Отже, розглядаючи уточнений позов в частині визнання [PERSON] недієздатною на час укладення Спірного правочину, визнання у звязку з цим Спірного правочину недійсним та скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на Спірну квартиру, суд зазначає наступне. Підставою цих вимог позивач визначив вчинення [PERSON] вказаного правочину в такому стані, який через психічну хворобу не давав їй у повній мірі розуміти значення своїх дій, оскільки [PERSON] у квітні-травні 2013 року через психічний розлад проходила стаціонарне лікування у КЗ «Криворізька міська лікарня №2». У відповідності до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. У відповідності до ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. У відповідності до ч. 1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У відповідності до ч. 2 ст. 40 ЦК України якщо від часу виникнення недієздатності залежить визнання недійсним шлюбу, договору або іншого правочину, суд з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи та інших доказів щодо психічного стану особи може визначити у своєму рішенні день, з якого вона визнається недієздатною. У відповідності до ч. 2 ст. 41 ЦК України недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 2 ст. 203 цього Кодексу. Як розяснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» за №3 від 28.03.1972 року із змінами та доповненнями, даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров'я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. Аналізуючи показання свідків, зокрема, показання свідка [PERSON] лікаря-психотерапевта, що спостерігала [PERSON], які підтверджуються відомостями про захворювання [PERSON], що містяться в оглянутій у судовому засіданні медичній картці стаціонарного хворого від 24.04.2013 року №У-5004/318, виданій на імя [PERSON], згідно якої останній діагностовано дисциркуляторну енцефалопатію ІІІ ступеню складного ґенезу (гіпертонічна атеросклеротична) з переважним ураженням у системі вертебро-базикулярних артерій із хроничним прогресуючим плином, що є багатоочаговим\~ураженням головного мозку та потягнуло за собою, зокрема, зниження інтелекту та памяті, суд приходить до переконання, що [PERSON], вчиняючи 24 грудня 2013 року Спірний правочин, перебувала у такому психічному стані, який не давав їй у повній мірі розуміти значення своїх дій. Такі обставини підтверджуються й оглянутими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження №12014040750002814 за ознаками кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 190 КК України, а саме протоколом допиту [PERSON] від 24.07.2014 року, згідно якого остання повідомляла слідчому, що її квартиру за власні кошти купував позивач [PERSON], надалі оформив квартиру на неї, що вона знає, що дарувала комусь квартиру, а кому саме вона не памятає (а.с.142-144). Більш того, неодноразово призначена за ухвалою суду судова психіатрична експертиза щодо визначення психічного стану [PERSON] на час вчинення нею Спірного правочину не була виконана саме за відмови відповідача, який підтвердив про це в судовому засіданні, забезпечити явку [PERSON], яка постійно перебуває за місцем його проживання, до експертної установи або допустити до неї лікарів-експертів для проведення такої експертизи, хоча цей обовязок суд поклав саме на відповідача, що свідчить про його ухилення від проведення експертизи та тягне за собою наслідки, встановлені ч. 1 ст. 146 ЦПК України, згідно якої у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Відтак, суд знаходить цю частину вимог обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню. Що ж до частини вимог про визнання права власності на Спірну квартиру за [PERSON], то суд знаходить такі вимоги безпідставними, оскільки позивач не наділений у даному випадку повноваженнями діяти в інтересах [PERSON] Отже, суд приходить до висновку про часткове задоволення уточненого позову. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини уточнених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial