Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати незаконним рішення ГОЛОВНОГО УПРАВЛІННЯ ДЕРЖЗЕМАГЕНСТВА У ВІННИЦЬКІЙ ОБЛАСТІ, викладене у формі листа від 04.06.2013 року про відмову позивачеві у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі складу земель запасу, площею 140 га в оренду, розташовану на території Зозівської сільської ради за межами населеного пункту Липовецького району Вінницької області з метою ведення фермерського господарства . В обґрунтування позову посилався на те, що 15.03.2013 року він звернувся до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 140 га в оренду терміном на 49 років з метою ведення фермерського господарства, яка розташована на території Зозівської сільської ради за межами населеного пункту Липовецького району Вінницької області . До клопотання додав графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та документи, що підтверджують наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Листом Головного управління Держземагенства у Вінницькій області від 04.06.2013 року йому було відмовлено у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв'язку з тим, що інші громадяни в 2012 році звертались до Липовецької райдержадміністрації з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї ж земельної ділянки. Їм було відмовлено. Однак рішенням Липовецького районного суду від 19.11.2012 року, залишеним в силі ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012 року ( яку оскаржено в касаційному порядку), відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою визнано незаконною. Вважав, що відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою з непередбачених законом підстав, незаконно обмеживши його таким чином у праві на організацію і ведення фермерського господарства, яке закріплене у нормах Конституції України, Земельному кодексі України та в Законі України «Про фермерське господарство». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. . Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені у відмові. Судом встановлено, що позивач звернувся до Головного управління Держземагенства у Вінницькій області з клопотанням від 15.03.2013 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з земель запасу , площею 140 га, в оренду терміном на 49 років з метою ведення фермерського господарства, яка розташована на території Зозівської сільської ради за межами населеного пункту Липовецького району Вінницької області . До клопотання додав графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки та документи, що підтверджують наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі ( Вінницький державний аграрний університет, диплом - а.с.9). Листом Головного управління Держземагенства у Вінницькій області №03-55/3425 від 04.06.2013 року позивачу було відмовлено у надані дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, у зв'язку з тим, що інші громадяни в 2012 році звертались до Липовецької райдержадміністрації з клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення цієї ж земельної ділянки. Їм було відмовлено. Однак рішенням Липовецького районного суду від 19.11.2012 року, залишеним в силі ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012 року ( яку оскаржено в касаційному порядку), відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою визнано незаконною. Правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України та спеціальним законом - Законом України «Про фермерське господарство». Згідно ч. 1 ст. 42 Конституції України, кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом. Відповідно до преамбули Закону України «Про фермерське господарство», цей Закон визначає правові, економічні та соціальні засади створення та діяльності фермерських господарств як прогресивної форми підприємницької діяльності громадян у галузі сільського господарства України. Закон спрямований на створення умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян із створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про фермерське господарство», право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Для створення фермерського господарства громадяни відповідно до ч. 6 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фермерське господарство» мають отримати земельну ділянку. Відповідно до ч.4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство», у заяві про отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі. Частиною 2 ст. 123 Земельного кодексу України також передбачено, що особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (ч.3ст. 123 Земельного кодексу України). Отже закон передбачає вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, передбачених ч. 3 ст. 123 Земельного кодексу України, а також про речові права на зазначену ділянку з боку третіх осіб, тому суд виходить з того, що підстави для оспорюваного рішення були відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (ст. 21 ЦК України). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач відмовив позивачу у задоволенні його клопотання з непередбачених законом підстав, тому визнає таку відмову незаконною. На підставі ст.ст.19, 42 Конституції України, ст.ст.16, 21 Цивільного кодексу України, ст.ст.122, 123 ЗК України, ст.ст.1, 5, 7 Закону України «Про фермерське господарство»,

Outcome: approved