Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював та остаточно просить стягнути з відповідача на свою користь суму невиплаченого середнього заробітку у розмірі 31110,00 гривень за час вимушеного прогулу за період з 30 листопада 2013 року до 17 лютого 2014 року; суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в період з 24 березня 2014 року до 23 лютого 2017 року в розмірі 408953,60 гривень; стягнути затрати у звязку з розглядом позову, які повязані з наданням юридичної допомоги у розмірі 5000,00 гривень та явкою сторін та їх представників до суду; стягнути суму спричиненої моральної шкоди у розмірі 20000,00 гривень. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що він з 24 вересня 2012 року обіймав посаду заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» з посадовим окладом 12200,00 гривень, наказ № 173-к від 24 вересня 2012 року. Наказом директора ПАТ «Чорнобаївське» № 16-к від 31 січня 2013 року його звільнено з посади заступника директора з 31 січня 2013 року за грубе порушення трудових обовязків керівника за п. 1 ст. 41 КЗпП України. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2013 року позивача поновлено на роботі та допущено негайне виконання рішення суду в цій частині. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2013 року вказане рішення залишено без змін. Цим же рішенням встановлено, що посадовий оклад відповідача складає 12200,00 гривень. Наказом № 149 від 05 серпня 2013 року позивача знову незаконно звільнено з посади. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2014 року позивача поновлено на роботі та допущено негайне виконання рішення в цій частині, але відповідач поновив позивача на роботі тільки з 18 лютого 2014 року, незважаючи на те, що представник відповідача був присутній при оголошенні рішення суду. Наказом № 34 від 24 березня 2014 року позивача звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. В період між поновленнями на роботі та звільненням, позивач звертався до відповідача з двома заявами - з вимогою про звільнення та з вимогою провести остаточний розрахунок. З формальних причин відповідач відмовив позивачу у звільненні і позивач звернувся до суду з позовом з вимогою про звільнення із займаною посади за раніше поданими заявами, але суд рішенням від 30 липня 2014 року в задоволенні позову відмовив, тому формально є підстави вважати, що позивач до цього часу перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Отримавши листом наказ про звільнення № 34 від 24 березня 2014 року, позивач безпосередньо звернувся до бухгалтерії для проведення остаточного розрахунку, але йому повідомили про відсутність суми яка підлягає виплаті, тоді як рішення Апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2014 року в частині виплати суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем виконано не було і вказані суми були стягнуті у примусовому порядку виконавчою службою. Заяви про звільнення з вимогою про розрахунок, телефонні звернення з проханням провести розрахунок, звернення про стягнення заборгованості заробітної плати в примусовому порядку через виконавчу службу та цей позов і є вимогою позивача до відповідача провести розрахунок при звільненні. Враховуючи, що місячний посадовий оклад позивача складає 12200,00 гривень, середньоденний заробіток складає 580,90 гривень тому, стягненню підлягають: затримка розрахунку у 2014 року склала: березень 5 робочих днів в період з 25 до 31 включно, девять повних місяців а усього 185 днів; у 2015 році затримка становила 12 повних місяців, що складає 240 днів; у 2016 році затримка становила 12 місяців, що складає 240 днів; у 2017 році - 39 днів, а всього 704 робочі дні. Оскільки середньоденний заробіток за один робочий день складає 580,90 гривень, затримка розрахунку - 704 дні, тому виплаті підлягає сума, розмір якої станом на 23 лютого 2017 року, складає 408953,60 гривень. Оскільки відповідач добровільно відмовляється провести остаточний розрахунок позивач змушений звернутися до суду з позовом. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі договору про надання послуг представника в цивільному процесі та нотаріально посвідченої довіреності, у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові та уточненнях до позову, при цьому не заперечував, що із письмовою заявою про проведення остаточного розрахунку після звільнення 24 березня 2014 року за наказом № 34, його довіритель не звертався, але наполягав на тому, що письмові звернення до відповідача з вимогою про звільнення мали місце 11 лютого 2014 року і 24 лютого 2014 року, а телефонні звернення з проханням провести розрахунок, звернення про стягнення заборгованості заробітної плати в примусовому порядку через виконавчу службу та цей позов і є вимогою позивача до відповідача провести розрахунок при звільненні. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності у судовому засіданні проти позову заперечувала посилаючись на безпідставність та недоведеність вимог, вказала, що доводи позивача не відповідають фактичним обставинам справи тому в позові просила відмовити. В подальшому у судове засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила. У раніше наданих поясненнях зазначила, що дійсно позивач обіймав посаду заступника директора ПАТ «Чорнобаївське», 31 січня 2013 року був звільнений з просади за одноразове грубе порушення трудових обовязків і рішенням суду від 06 червня 2013 року поновлений на роботі з 31 січня 2013 року. 05 серпня 2013 року позивача знову звільнено з посади у звязку з тим, що він тривалий час не зявлявся на роботі після поновлення на посаді і єдиним робочим днем позивача було 05 серпня 2013 року. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2014 року та ухвалою про виправлення описки, позивач поновлений на роботі з 05 серпня 2013 року, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2013 року до 29 листопада 2013 року включно у сумі 48218,85 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі з 04 червня 2013 року до 08 серпня 2013 року в розмірі 24399,90 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 гривень, сума судового збору в розмірі 672,4о гривень. На виконання вказаного рішення суду відповідач видав наказ № 22-к від 18 лютого 2014 року про поновлення позивача на роботі з 05 серпня 2013 року. 24 березня 2014 року позивач звільнений з роботи за прогули. В день звільнення позивач також був відсутній на роботі. Звільнення 24 березня 2014 року позивач оскаржив до суду, але його позов залишено без задоволення. Враховуючи, що у день звільнення 24 березня 2014 року позивач на роботі був відсутній і після звільнення 24 березня 2014 року не звернувся до відповідача з вимогою про розрахунок, його вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку до дня ухвалення рішення суду є безпідставними і протирічить нормам ст. 116 КЗпП України, а із заявами про проведення розрахунку позивач звертався до звільнення 11 лютого 2014 року та 24 лютого 2014 року, що виключає провину відповідача у нездійсненні розрахунку. Вимога про відшкодування суми оплати за надання правової допомоги і витрат у звязку з розглядом справи також задоволенню не підлягає, оскільки представник позивача не є особою, яка надає правову допомогу. Також просила відмовити в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди за її недоведеністю, оскільки факти систематичного приниження людської гідності позивача з боку відповідача доказами не підтверджені, навпаки позивач з 31 січня 2013 року і не намагався вийти на роботу. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази, оглянувши матеріали цивільних справ № 635/7951/13-ц та № 635/2385/14-ц, встановив наступне. Публічне акціонерне товариство «Чорнобаївське» припинило своє існування шляхом реорганізації та приєднання до Публічного акціонерного товариства «Птахогосподарство «Червоний прапор» і 18 лютого 2016 року проведено державну реєстрацію припинення юридичної особи ПАТ «Чорнобаївське». 30 квітня 2016 року рішенням загальних зборів акціонерів Публічного акціонерного товариства «Птахогосподарство «Червоний прапор» найменування ПАТ «Птахогосподарство «Червоний прапор» змінено на Публічне акціонерне товариство «Агрохолдинг «Авангард». Судом встановлено, що позивач з 24 вересня 2012 року обіймав посаду заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» з посадовим окладом 12200,00 гривень, наказ № 173-к від 24 вересня 2012 року. 31 січня 2013 року наказом директора ПАТ «Чорнобаївське» № 16-к позивача звільнено з посади заступника директора з 31 січня 2013 року на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за грубе порушення трудових обовязків керівника. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 червня 2013 року (справа № 2034/1126/2013), яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12 серпня 2013 року, позивача з 31 січня 2013 року поновлено на посаді заступника директора ПАТ «Чорнобаївське». 05 серпня 2013 року наказом ПАТ «Чорнобаївське» № 149, позивача повторно звільнено із займаної посади. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2014 року (справа № 635/7951/13-ц) рішення Харківського районного суду Харківської області від 29 листопада 2013 року скасовано, вимоги позивача задоволені і позивача поновлено на посаді заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» з 05 серпня 2013 року, стягнуто з ПАТ «Чорнобаївське» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2013 року до 29 листопада 2013 року включно у сумі 48218,85 гривень; середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання судового рішення про поновлення на роботі з 04 червня 2013 року до 05 серпня 2013 року в сумі 24399,90 гривень, витрати на правову допомогу у сумі 5000,00 гривень, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 12200,00 гривень допущено до негайного виконання. На виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2014 року наказом № 22-к від 18 лютого 2014 року, ПАТ «Чорнобаївське» поновило позивача на посаді заступника директора з 05 серпня 2013 року. 24 березня 2014 року наказом № 34-к ПАТ «Чорнобаївське» звільнило позивача з 24 березня 2014 року із посади заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» за порушення трудової дисципліни - прогул (п. 4\~ст. 40 КЗпП України), бухгалтерії наказано здійснити остаточний розрахунок, відділу кадрів внести відповідні записи до трудової книжки. Заявою від 11 лютого 2014 року на імя директора ПАТ «Чорнобаївське» позивач просив звільнити його з займаної посади заступника директора з 12 лютого 2014 року на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України, наказ про звільнення і довідку з місця роботи направити поштою на вказану адресу, грошові кошти перевести на картковий рахунок. Вказану заяву направлено поштою і отримано відповідачем. Повторною заявою від 24 лютого 2014 року на імя директора ПАТ «Чорнобаївське» позивач просив звільнити його з займаної посади з 12 лютого 2014 року на підставі частини 3 ст. 38 КЗпП України, наказ про звільнення і довідку з місця роботи направити поштою на вказану адресу, грошові кошти перевести на картковий рахунок. Вказану заяву направлено поштою і отримано відповідачем. Листом № 451 від 07 березня 2014 року ПАТ «Чорнобаївське» відмовило [PERSON] у звільненні на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. 21 березня 2014 року позивач подав до суду позов до відповідача (справа № 635/2385/14-ц) про зобовязання звільнити з посади заступника директора за ч. 3 ст. 38 КЗпП України відповідно до поданої заяви про звільнення. Уточнюючи позов, позивач також просив визнати формулювання звільнення за ч. 4 ст. 40 КзпП України таким, що не відповідає чинному трудовому законодавству і змінити формулювання підстави звільнення з ч. 4 ст. 40 КзпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України і стягнути суму моральної шкоди в розмірі 1000,00 гривень. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 липня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 жовтня 2014 року, в задоволенні позовних вимог [PERSON] повністю відмовлено. В судовому засіданні також було встановлено, що в день звільнення 24 березня 2014 року позивач не був присутнім на роботі; місячний посадовий оклад позивача складає 12200,00 гривень; позивач мав пятиденний робочий тиждень; повні два місяці на посаді заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» позивач фактично відпрацював у грудні 2012 року і січні 2013 року; в період з 31 січня 2013 року до 24 березня 2014 року позивач відпрацював тільки 05 серпня 2013 року, і вказані обставини визнали представник позивача та представник відповідача, тому відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. В якості доказів суду надані: трудова книжка на імя позивача; відомість № 17 від 18 жовтня 2013 року та меморіальний ордер № 2630 від 18 жовтня 2013 року про виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку у сумі 6913,51 гривень; платіжне доручення № 7381 від 18 червня 2015 року про виплату позивачу компенсації за невикористану відпустку у сумі 5345,99 гривень, статут Публічного акціонерного товариства «Птахогосподарство «Червоний прапор», статут Публічного акціонерного товариства «Агрохолдинг «Авангард». Відповідно до ч. 3 ст. 10; ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положенням ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, що передбачені Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, абзацом 3 пункту 2 якого передбачено, що середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 вказаного Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Суд, системно аналізуючи норми діючого законодавства, стосовно правовідносин, що склалися між сторонами, враховуючи надані докази, приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що на виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 11 лютого 2014 року наказом № 22-к від 18 лютого 2014 року, відповідач поновив позивача на посаді заступника директора на підставі рішення суду, при цьому відповідач не надав доказів про те, що він сплатив позивачу суму середнього заробітку за вимушений прогул за період після ухвалення судового рішення до дня фактичного поновлення на роботі. За вказаних обставин, суд вважає, що сума середнього заробітку за вимушений прогул в період з 30 листопада 2013 року (наступний день після ухвалення рішення суду першої інстанції по справі № 635/7951/13-ц про поновлення на роботі з 05 серпня 2013 року) до 18 лютого 2014 року (день фактичного поновлення на роботі за рішенням суду про поновлення на роботі з 05 серпня 2013 року) у кількості 55 робочих днів (22 дні у грудні 2013 року, 21 день у січні 2014 року та 12 днів у лютому 2014 року) в розмірі 31952,25 гривень підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вказана сума розрахована виходячи з того, що вимушений прогул складає 55 робочих днів, середньоденний заробіток позивача складає 580,95 гривень, тому 31952,25 = 55 х 580,95 гривень. Середньоденний заробіток розрахований виходячи з того, що місячний посадовий оклад позивача складає 12200,00 гривень, позивач мав пятиденний робочий тиждень, повні два місяці на посаді заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» позивач фактично відпрацював у грудні 2012 року та січні 2013 року, тому виходячи з розрахунку, що визначений пунктом 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, середньоденний заробіток складає 580,95 гривень, оскільки у грудні 2012 року - 21 робочий день, у січні 2013 року - 21 робочий день, всього 42, заробіток за ці два місяці складає 24400,00 гривень (24400 гривень = 12200 гривень + 12200 гривень), тому діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані робочі дні протягом двох місяців на число відпрацьованих робочих днів (годин) позивачем отримуємо суму в розмірі 580,95 гривень. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тому враховуючи, що позивач протягом тривалого часу не отримав грошові кошти за 55 днів вимушеного прогулу, суд вважає, що позов в частині стягнення суми моральної шкоди підлягає частковому задоволенню та на засадах розумності, виваженості та справедливості на відшкодування позивачу моральної шкоди буде достатнім стягнути з відповідача пять тисяч гривень. Також судом встановлено, що 24 березня 2014 року наказом № 34-к ПАТ «Чорнобаївське» [PERSON] звільнено з 24 березня 2014 року з посади заступника директора ПАТ «Чорнобаївське» за порушення трудової дисципліни прогул, в день звільнення позивач не був присутній на роботі і після 24 березня 2014 року заяв із вимогою про проведення остаточного розрахунку до відповідача не направляв. Враховуючи, що позивач в день звільнення не був присутнім на роботі, після звільнення вимогу про проведення остаточного розрахунку до відповідача не направляв, тому відсутні підстави вважати, що з боку відповідача має місце затримка розрахунку при звільненні позивача з роботи і вимога [PERSON] про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 24 березня 2014 року задоволенню не підлягає, при цьому до посилань представника позивача на те, що його довіритель у лютому 2014 року направив до відповідача заяви з вимогою про звільнення, звернувся до суду з позовом і ці обставини є вимогою про проведення розрахунку, суд, відноситься критично і не приймає до уваги, оскільки норми діючого законодавства, зокрема положення ст. 116 КЗпП України визначають, що працівник, який в день звільнення не працював, має предявити вимогу про проведення з ним розрахунку і вчинення такої дії законодавець повязує саме з днем звільнення працівника з роботи, а за заявами позивача він з роботи звільнений не був, такі дії відповідача позивач оскаржив і йому відмовлено в задоволенні позову. Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу в задоволенні вимоги про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 24 березня 2014 року. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення витрат у звязку з розглядом позову та відшкодування суми оплати за надання юридичної допомоги в розмірі 5000,00 гривень, оскільки позивачем не доведено, які саме витрати він поніс і не вказана вартість цих витрат, як не надано розрахунок витрат часу на правову допомогу і фіскального документу на підтвердження сплати грошової суми в розмірі 5000,00 гривень, тому суд відмовляє в задоволенні вказаних вимог. Таким чином суд частково задовольняє вимоги позивача та судові витрати стягує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial