Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

позивач звернувся до суду із зазначеним позовом про стягнення компенсації у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про стягнення на його користь недоплаченої суми посадового окладу та щомісячного грошового утримання. На підставі ст.. 625 ЦК України просить стягнути з Державної судової адміністрації України (Відповідач-1) за прострочення зобов'язання щодо виплати заробітної плати індекс інфляції у розмірі 38032,12 грн., 3% річних від простроченої суми - 21345,62 грн. та на підставі Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» та ст.. 232 ГК України пеню за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не більше ніж за 6 місяців від дня, коли зобов'язання повинно було бути виконано - 16727,46 грн. З Державної казначейської служби України (Відповідач-2) в порядку ст.. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Позивач просить стягнути 3% річних компенсації за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 7212,69 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Представник Відповідача-1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Подав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи. Підтримав та просив задовольнити клопотання про застосування строків позовної давності. Представник Відповідача-2, будучи належним чином повідомленим про день та час судового розгляду в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2011 р., що набрало законної сили, Відповідача-2 зобов'язано провести фінансування видатків з Державного бюджету України за бюджетною програмою «Виконання рішень судів на користь суддів» в сумі 169409,68 грн. для виплати Позивачу, а з Відповідача-1 на користь Позивача стягнуто недоплачену суму посадового окладу та щомісячного грошового утримання за період часу з 01.01.2006 р. по 30.006.2010 р. у розмірі 169409,68 грн. На виконання вказаного судового рішення Севастопольським апеляційним адміністративним судом видано виконавчий лист № 2а-12246/10/2/0170. Листом від 30.12.2011 р. № 5-134/1349-4 Відповідач -2 на адресу Позивача повернув оригінал виконавчого листа без виконання, обґрунтовуючи тим, що Відповідачу-1, як головному розпоряднику бюджетних коштів за бюджетною програмою «Виконання рішення судів на користь суддів» передбачені Державним бюджетом України на 2011 рік асигнування за відповідною програмою були відкриті в повному обсязі. В подальшому, 14.02.2012 р. Позивач звернувся до Відповідача-1 із заявою про виконання судового рішення з посиланням на відповідь Відповідача-2. Листом від 03.03.2012 р. № 5-313/12 Відповідач-1 повернув Позивачу виконавчий лист без виконання, посилаючись на те, що Позивачем не дотриманий порядок примусового виконання рішень суду, встановлений Законом України «Про виконавче провадження». Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кушнір Л.В. від 18.12.2012 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а-12246/10/2/0170 та боржнику запропоновано в семиденний строк виконати судове рішення в добровільному порядку. Листом Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 12.03.2013 виконавчий лист повернуто на адресу Позивача без виконання. 08.04.2013 Позивач в чергове звернувся до Відповідача-2 із заявою про виконання судового рішення, на яку отримав листа від 15.10.2013 № 5-13/1572-25378, згідно якого його повідомлено, що виконавчий лист буде виконано в порядку черговості. 09.09.2014 постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2011 р. виконано. В обґрунтування доводів заяви про застосування строку позовної давності представник Відповідача-1 посилається на та що, рішення про часткове задоволення позовних вимог про виплату заробітної плати та щомісячного грошового утримання на користь Позивача постановлено 28.02.2011 р., таким чином заявник вважає, що строк позовної давності щодо стягнення пені сплинув 28.02.2012 р., а щодо інших вимог - 28.02.2014 р. Разом з тим, суд не погоджується з даними доводами, оскільки звернення до суду про стягнення компенсації обумовлено тривалим несвоєчасним виконанням судового рішення від 28.02.2011 р. про стягнення на користь Позивача недоплаченої суми посадового окладу та щомісячного грошового утримання, що було виконано лише 09.09.2014. З даним позовом Позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва 06.10.2014 р., тобто в межах строку позовної давності. В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що Відповідач-1, якому достовірно було відомо про наявність судового рішення з дати його проголошення - 28.02.2011 р., безпідставно не виконував його в добровільному порядку, що призвело до порушення законних прав позивача та його життєвих інтересів як на своєчасне отримання заробітної плати так і на своєчасне виконання судового рішення про стягнення грошових коштів в розмірі недоплаченої суми посадового окладу та щомісячного грошового утримання більш як за чотирирічний період, за який гривня значно знецінилась. При цьому, за прострочення грошового зобов'язання, Позивач з посиланням на положення ч. 2 ст.. 625 ЦК України просить стягнути з Відповідача-1 на його користь індекс інфляції за весь час прострочення, а саме, з 30.06.2010 р. (оскільки постановою Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2011 р. встановлено порушення прав позивача щодо оплати праці з 01.01.2006 по 30.06.2010 р.) по дату виконання рішення - вересень 2014 р. в розмірі 38032,12 грн. та 3% річних за аналогічний період в розмірі 21345,62 грн. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України регулює зобов'язальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК України, в якій йдеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність (лист Верховного суду України «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» від 01.07.2014). Таким чином вищевказана норма регулює правовідносини між: боржником та кредитором щодо невиконання договірних зобов'язань, а не до відносин стосовно компенсації у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення про стягнення на користь Позивача недоплаченої суми посадового окладу та щомісячного грошового утримання. Отже, застосування до даного виду правовідносин санкцій у вигляді стягнення 3% річних та інфляційних втрат є безпідставним, а вимоги Позивача необґрунтованими. Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача-1 пені за прострочення обов'язку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не більше ніж за 6 місяців від дня, коли зобов'язання повинно було бути виконано, то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. В обґрунтування вищевказаних позовних вимог, Позивач посилається на положення Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання» та положення ст.. 232 ГК України, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що оскільки чинний ЦК України розмір пені за порушення грошового зобов'язання не встановлює, то за аналогіє права Позивач вважає за необхідне застосувати такі норми закони. Разом з цим, суд не може погодитися з даними доводами виходячи з того, що за правилами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, однією з форм якої є пеня (ст.. 549 ЦК України). При цьому, чинним законодавством такий вид штрафних санкцій за порушення строків виплати заробітної плати не встановлений. Таким чином, позовні вимоги Позивача про стягнення з Відповідача-1 пені за прострочення обов'язку з виплати заробітної плати у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не більше ніж за 6 місяців від дня, коли зобов'язання повинно було бути виконано є безпідставними. Щодо позовних вимог про стягнення з Відповідача-2 в порядку ст.. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» 3% річних компенсації за несвоєчасне перерахування коштів за рішенням суду в розмірі 7212,69 грн., то суд виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи Відповідач-2 згідно зворотнього повідомлення про вручення поштового відправлення 10.04.2013 р. отримав заяву Позивача про виконання виконавчого листа Севастопольського апеляційного адміністративного суду № 2а-12246/10/2/0170, що долучався до заяви. Згідно листа Відповідача-2 від 15.10.2013 № 5-13/1572-25378, Позивача повідомлено про факт отримання виконавчого листа, та надано роз'яснення, що його буде виконано в порядку черговості. Разом з цим, згідно ст.. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахувала кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виходячи з положень ст.. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» строк перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів на користь Позивача сплинув 10.07.2013 р. Постанову Севастопольського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2011 р. виконано 09.09.2014 р. Таким чином 3% річних від несплаченої суми 169409,68 грн. за період з 10.07.2013 р. по 09.09.2014 р. становить: 169409,68 грн. : 100% х 3% : 365 (днів в році) х 426 (разом прострочених днів) = 5931,66 грн. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. 625 ЦК України, Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. ст.10, 57, 60, 61, 88, 215 ЦПК України, суд

Outcome: partial