Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] витрат, пов'язаних з його навчанням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України в період з 03.08.2013 року по 26.08.2014 року в сумі 12809,37 гривень, посилаючись на те, що за вказаний період часу Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ належним чином виконував обов'язки, передбачені договором про підготовку фахівця у навчальному закладі, укладеного 03.08.2013 року між курсантом [PERSON], Головним управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ. Однак, відповідач, звільнившись з органів внутрішніх справ за власним бажанням, порушив вимоги п.2.3 вищезазначеного договору, тому зобов'язаний відшкодувати витрати, пов'язані з його навчанням. При звільненні [PERSON] зобов'язався добровільно сплатити вищевказану суму витрат до 10.09.2014 року, але станом на 20.11.2014 року суму витрат на утримання відповідачем погашено не було, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. У судове засідання представник позивача не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти постановлення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не надав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, взявши до уваги заяву представника позивача, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України). Представник третьої особи, будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не надав. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу з наказу ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ №224ос від 03.08.2013 року [PERSON] зараховано з 03.08.2013 року курсантом першого курсу університету (а.с.7). 03.08.2013 року між Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ, Головним управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області та [PERSON] був укладений договір №1741 від 03.08.2013 року про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, відповідно до п.2.3.5 якого відповідач зобов'язався після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку буде призначений Головним Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, і відпрацювати не менше трьох років (а.с.9). Пунктами 2.3.6, 3.1 вищезазначеного договору передбачено, що [PERSON] зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі, згідно із затвердженим розрахунком у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі у зв'язку з достроковим розірванням договору про підготовку фахівця у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість. Наказом ректора Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ №181ос від 26.08.2014 року [PERSON] звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил за п.63 «ж» (за власним бажанням) (а.с.8). Згідно з довідками-розрахунками, наданими Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ, витрати на утримання [PERSON] за час його навчання у вищому навчальному закладі за період з 2013 року по 2014 рік склали 12809,37 гривень (а.с.10, 11). На час розгляду справи ці витрати відповідачем, який був повідомлений про їх розмір та необхідність сплати, про що свідчить власноручно написана його заява, не сплачені (а.с.5). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порядок відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України (далі - Порядок) затверджено Постановою Кабінету Міністрів України №313 від 01 березня 2007 року «Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України» (далі - Постанова). Відповідно до ст.1 Порядку визначено механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України прирівнюється до проходження військової служби, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни; відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. На підставі ст.3 Порядку витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України та особою. Сторонами такого договору є: виконавець - навчальний заклад, замовник - головне управління або управління Міністерства внутрішніх справ України, особа - курсант. Відповідно до ч.1 ст.6 Порядку у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати стягнення їх здійснюється в судовому порядку. Отже, відповідно до довідок-розрахунків, наданих Дніпропетровським державним університетом внутрішніх справ, витрати на утримання [PERSON] за час його навчання у вищому навчальному закладі за період з 2013 року по 2014 рік склали 12809,37 гривень. Вказані довідки належним чином завірені, тому є допустимим доказом у справі і приймаються до уваги судом як підтвердження позовних вимог. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved