Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом яким просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь середній заробіток за весь час затримки його виплати по день фактичного розрахунку у розмірі 55117,65 грн. та моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що в період з 18 березня 2019 року по 17 лютого 2020 року він працював у КП «Дорога» на посаді юрисконсульта. Зазначене підприємство, у відповідності до свого Статуту, знаходиться у власності територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Під час знаходження у трудових відносинах з відповідачем, з боку останнього була нарахована але не виплачена заробітна плата у розмірі 6948 грн. 92 коп.. Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ про стягнення з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 6948 грн. 92 коп. На його рахунок було перераховано частину заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі у сумі 3166,80 грн. Те, що КП «Дорога» в день його звільнення та по теперішній час не провів повний розрахунок, заподіяло йому величезні моральні страждання. Він весь час переживав з приводу існування своєї сім`ї, був вимушений звертатися до банківських установ для отримання кредитних коштів, щоб компенсувати неотриманні кошти та забезпечити нормальне існування родини, що потягло для нього додаткові витрати у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. У зв`язку з чим, вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює у 25000,00 грн. Від представника відповідача Миколаївської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що незаконне втручання органів та посадових осіб місцевого самоврядування у господарську діяльність суб`єктів господарювання забороняється. Згідно п.п. 1.1, 1.2 р. 1 Статуту КП «Дорога», затвердженого рішенням Миколаївською міською радою, КП «Дорога» створено з метою здійснення господарської діяльності та засновано на комунальній власності територіальної громади м. Миколаєва. Власником підприємства є територіальна громада м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші розрахунки в установах банків, має право від свого імені укладати договори, придбавати майнові та особисті немайнові права та нести обов`язки, поти позивачем у суді. Підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, у межах свого майна. Територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб. Субсидіарна відповідальність органу місцевого самоврядування за зобов`язаннями комунальних комерційних підприємств не настає. Комерційні комунальні підприємства за своїми зобов`язаннями відповідають самостійно. КП «Дорога» не ліквідоване і самостійно проводить свою господарську діяльність. Наданий позивачем розрахунок середньої заробітної плати за час затримки розрахунку не відповідає вимогам Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Оскільки позивача, згідно копії наказу № 47 від 17.02.2020 звільнено 17.02.2020, то першим днем затримки розрахунку потрібно вважати 18.02.2020. Кінцевим терміном для стягнення позивач зазначає 25.09.2020. Кількість робочих днів за вказаний період становить 152 дні. Отже, наведений позивачем розрахунок зроблено з порушенням положень чинного законодавства. Компенсація, яку просить позивач є майже у 8 разів більшою, ніж стягнута на користь позивача сума невиплаченої заробітної плати. Крім того, заявлена до стягнення сума, не відображає дійсного розміру його майнових втрат, пов`язаних з затримкою розрахунку при звільненні, оскільки позивачем, у заявлений проміжок часу, фактично виконувалася інша оплачувана робота, а саме, ним здійснювалося, зокрема, представництво сторін у судових справах у порядку Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», яке передбачає наявність винагороди адвоката у виді гонорару. Вказує, що ні з тексту позову, ні з доданих до нього документів не вбачається причинного зв`язку між начебто заподіяною позивачу моральною шкодою і неправомірними діями відповідача. Сам лише факт порушення прав позивача не може бути виключною підставою для відшкодування моральної шкоди. Миколаївська міська рада не є роботодавцем, з яким позивач перебував у трудових відносинах. Вказане у своїй сукупності свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог до Миколаївської міської ради, у зв`язку з чим у цій частині у задоволенні позову має бути відмовлено. Ухвалою суду від 22.10.2020, позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 30.10.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 30.10.2020, витребувано докази. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Як вбачається з довідки КП «Дорога» від 17.02.2020 за вих. № 17, [PERSON] працював юрисконсультом на КП «Дорога» з 18 березня 2019 року по 17 лютого 2020 року. Згідно наказу № 47 КП «Дорога» про припинення трудового договору від 17.02.2020, [PERSON] звільнено з посади юрисконсульта на підставі ст.. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Відповідно до довідки КП «Дорога» від 18.02.2020, сума заборгованості по заробітній платі [PERSON] станом на 17.02.2020, складає 6948,92 грн. Ленінським районним судом м. Миколаєва від 07.05.2020 видано судовий наказ про стягнення з КП «Дорога» на користь [PERSON] заборгованість по нарахованій але не виплаченій заробітній платі за період часу з листопада 2019 року по лютий 2020 року у розмірі 6948,92 грн. Позивач в своєму позові зазначає, що на його рахунок було перераховано частину заборгованості по нарахованій але не виплаченій заробітній платі у сумі 3166,80 грн. Згідно зі\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до\~ст. 129 Конституції України\~основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Виплата заробітної плати працівнику гарантована\~статтею 43 Конституції України. Відповідно до частини першої\~статті 47 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі\~статтею 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно пункту 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час затримки розрахунку. Така правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 у справі № 6-195цс14. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з дати звільнення і по 25.09.2020 у розмірі 55117,65 грн.. При розрахунку середнього заробітку суд виходить з довідки КП «Дорога» від 18.02.2020, оскільки інші докази щодо заробітної плати позивача в матеріалах справи відсутні. Відповідно до довідки відповідача заробітна плата позивача за два останні повних місяці роботи, що передоюють події з якою пов`язана виплата, становить 4830 грн. (грудень 2019 року 2415,00 грн.; січень 2020 року 2415,00 грн.). Кількість робочих днів, виходячи із п`ятиденного робочого тижня та даних, викладених у листах Мінсоцполітики України про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019, 2020 роки, кількість робочих днів в грудні 2019 року становить 21 день, в січні 2020 року 21 день. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 115 грн. (4830/42). Таким чином, за період розрахунку при звільненні за період вказаний позивачем, а саме з 17.02.2020 (дата звільнення) по 25.09.2020 (дата виплати частини заборгованості по заробітній платі) складає 153 робочих дні. Враховуючі приписи статті 117 КЗпП України щодо обов`язку роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, враховуючі що 25.09.2020 року розрахунок с [PERSON] був проведений не в повному обсязі, суд вважає за необхідне визначити період з дати звільнення по дату винесення судового рішення, тобто з 17.02.2020 по 02.04.2021 що складає 283 робочих дні. Розмір середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 17.02.2020 по 02.04.2021 складає 32545 грн. (115 х 283), сума якого визначена без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, що є обов`язком роботодавця, як податкового агента. При цьому, суд не приймає розрахунок позивача, оскільки при розрахунку середньоденного заробітку позивач допустився помилки у кількості робочих днів та у формулі розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України, держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом. Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, спільні комунальні підприємства, навчальні заклади, тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом. Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад. Підстави та умови субсидіарної відповідальності визначаються положеннями ст.. 619 ЦК України. За загальним змістом цієї норми субсидіарна відповідальність повинна бути передбачена договором або законом, така відповідальність настає за умови пред`явлення вимоги до основного боржника та його відмовою від задоволення вимог кредитора або не надсилання відповіді у розумний строк про задоволення вимоги. Тобто, виходячи із змісту вказаної норми, підставою для застосування субсидіарної відповідальності для засновників юридичних осіб має бути виключно пряма вказівка закону або договору. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 18.05.2020 у справі № 711/3288/17. Згідно п. 1.2 Статуту «Дорога», затвердженого рішенням Миколаївської міської ради від 14.12.2017 № 31/4, власником підприємства є територіальна громада міста Миколаєва в особі Миколаївської міської ради. Підприємство є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, не є власником основних засоби переданих на баланс для виконання робіт по експлуатації та ремонту доріг, мостів, має право від свого імені заключати договори, придбавати майнові та особисті немайнові права та нести обов`язки, бути позивачем та відповідачем у суді, господарському та третейському судах\~\~ (п. 1.3 Статуту). Пунктом\~1.7 Статуту ДП «Дорога», передбачено, що підприємство несе відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах свого майна Підприємство не відповідає за зобов`язаннями держави і власника, держава і власник не відповідає по зобов`язаннях Підприємства. За такого, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача ДП «Дорога» на користь позивача 32545 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період, визначений позивачем, який визначений без утримання прибуткового податку з громадян й інших обов`язкових платежів, що є обов`язком роботодавця, як податковим агентом. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача моральну шкоду у розмірі 25000,00 грн., суд приходить до наступного. Позивач в своєму позові зазначає, він весь час переживав з приводу існування своєї сім`ї, був вимушений звертатися до банківських установ для отримання кредитних коштів, щоб компенсувати неотриманні кошти та забезпечити нормальне існування родини, що потягло для нього додаткові витрати у вигляді відсотків за користування кредитними коштами. У зв`язку з чим, вважає, що відповідач зобов`язаний відшкодувати йому моральну шкоду, яку він оцінює у 25000,00 грн. Відповідно до с. 23\~ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд вважає також доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди, що виразилась в душевних стражданнях. Суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди у відповідності до встановлених у справі обставин та характеру, й способу завдання цієї шкоди, а також її тривалості. Вирішуючи питання розміру відшкодування суд враховує глибину та тривалість заподіяних душевних страждань і з урахуванням принципу розумності, об`єктивності та справедливості вважає достатньою компенсацією стягнення 2000 грн. 00 коп. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 344,80 грн. (41% від фактично задоволених позовних вимог).

Outcome: partial