Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, відповідно до якого просить визнати частково недійсним договір дарування квартири № 60, розташованої по вул.. Казанцева, 27, у м. Маріуполі Донецької області, укладений 27.04.2011 року між [PERSON] та [PERSON], з одного боку та [PERSON], з іншого боку, посвідчений приватним нотаріусом ММНО [PERSON], реєстровий номер 657, в частині дарування ? частки квартири [PERSON] [PERSON] В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він та його померла дружина [PERSON], були власниками однокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідачка є громадянкою РФ та донькою померлої дружини позивача. В 2011 році відповідачка приїхала в гості до позивача та його дружини та запропонувала їм укласти договір догляду, відповідно до якого остання обіцяла доглядати подружжя, враховуючи їх похилий вік та чисельні захворювання. 27.04.2011 року в приміщенні нотаріуса сторони уклали з відповідачкою договір, як вважав позивач договір довічного утримання. Після укладення вказаного договору деякий час між сторонами існували приязні відносини, відповідачка періодично цікавилась здоров'ям позивача та його дружини, мала намір приїхати до них. Коли захворіла дружина позивача, то [PERSON] надавала допомогу щодо лікування її матері. В жовтні 2015 року дружина позивача поїхала до [PERSON] у м. Санкт-Петербург та залишилась у неї у зв'язку із необхідністю здійснення операції, 31.05.2016 року [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] відповідачка перестала цікавитись життям та здоров'ям [PERSON], на його неодноразові прохання надати йому допомогу у зв'язку із його похилим віком та захворюваннями поганим слухом, тремором рук відповіла категоричною відмовою. У зв'язку із викладеним позивач звернувся за юридичною допомогою з метою розірвання договору довічного утримання, де йому було роз'яснено, що фактично між сторонами було укладено договір дарування, заключати який у позивача наміру не було. В судове засідання позивач не з'явився надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, наполягав на задоволенні позовних вимог, у разі неявки в судове засідання відповідача не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник позивача в судове засідання не зявилась, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином, причини неявки суду не сповістила. Враховуючи той факт, що відповідачка є громадянкою [PERSON] Федерації, і її місце мешкання: РФ, м. Санкт-Петербург, вул. Чекістів, 26-175, відповідно до ухвали суду від 29.05.2017 року провадження по справі призупинено та судом спрямовано до компетентного суду РФ окреме доручення про допит [PERSON] На час розгляду справи інформація, щодо виконання вказаного доручення у суду відсутня. 29.01.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області провадження по справі відновлено, з врахуванням ст. 15 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що тривалий час проживає за адресою [INFO], є сусідом [PERSON] За адресою свого мешкання [PERSON] до 2015 року мешкав разом із своєю дружиною [PERSON], яка померла у 2015 році. Свідок зазначає, що [PERSON] живе один, зі слів позивача самостійно сплачує комунальні послуги. [PERSON] є людиною похилого віку, має проблеми зі слухом, у зв'язку з чим користується слуховим апаратом, тремор рук. У зв'язку із викладеним свідок надає [PERSON] допомогу, оскільки інших родичів останній не має. [PERSON] свідок ніколи не бачив, зі слів [PERSON] йому відомо, що відповідачка є донькою його померлої дружини, яка після її смерті перестала спілкуватись з [PERSON] та надавати йому допомогу. Також пояснив, що восени 2016 року до нього звернувся [PERSON], надав йому договір дарування та просив прочитати та пояснити,чому [PERSON] не виконує умови договору довічного утримання. І саме тоді позивач дізнався, що ним було підписано не договір довічного утримання, а договір дарування. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] Зінов'євна пояснила, що є рідною сестрою [PERSON] [PERSON] мешкав разом зі своєю дружиною [PERSON], яка мала доньку від першого шлюбу [PERSON] Оскільки [PERSON] мешкає у РФ, остання за життя [PERSON] декілька разів навідувалась до подружжя, проте після смерті матері перестала приїжджати до України та взагалі цікавитись життям та здоров'ям [PERSON] Також повідомила, що [PERSON] неодноразово їй говорив, що його буде доглядати [PERSON], оскільки раніше між ними було укладено договір довічного утримання. На данний час позивач потребує постійної сторонньої допомоги, оскільки із-за стану здоровя не може собі навіть хліб порізати. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила, що тривалий час проживає за адресою [INFO], є сусідкою [PERSON]З За адресою свого мешкання [PERSON] до 2015 року мешкав разом із своєю дружиною [PERSON], яка померла у 2015 році. Свідок зазначає, що [PERSON] живе один, самостійно сплачує комунальні послуги, має важкий матеріальний стан, є людиною похилого віку, має проблеми зі слухом, у зв'язку з чим користується слуховим апаратом, за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги навіть у простих побутових речах, оскільки хворіє і із-за тремору рук не здатен навіть приготувати собі поїсти. В зв'язку з чим вона та інші сусіди надають [PERSON] допомогу, оскільки серед інших родичів останній має лише сестру, яка також є літньою. [PERSON] свідок ніколи не бачила, зі слів [PERSON] їй відомо, що відповідачка є донькою його померлої дружини. На даний час відповідач перестала спілкуватись з [PERSON] та не надає йому допомогу. Хоча, зі слів [PERSON], їй було відомо, що між позивачем та відповідачам існує договір довічного утримання. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України\~та згідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~- без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та надані докази, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] При цьому, суд виходить з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно із свідоцтво про шлюб серії ІV-НО № 423979 від 14.09.1985 року, між [PERSON] та [PERSON] 14.09.1985 року було укладено шлюб. Відповідно до ст. 368 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частиною 2 статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 7576/п від 14.05.1998 року [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS]. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України. Згідно із договором дарування квартири від 27.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 657, [PERSON] та [PERSON] подарували належну їм квартиру [ADDRESS] громадянці російської Федерації [PERSON], що проживає у м. Санкт-Петербург, РФ. Інформаційною довідкою з Реєстру речових прав на нерухоме майно № 116550795 від 07.03.2017 року підтверджується, що на теперішній час право власності на спірну квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 31.05.2016 року [PERSON] дружина [PERSON] померла, відповідно до свідоцтва про смерть серії ІV-АК № 751244 у м. Санкт-Петербург [PERSON] Федерації. Як встановлено з пояснень [PERSON], показань свідків про те, що було підписано договір дарування а не договір довічного утримання позивач дізнався тільки восени 2016 року, коли звернувся за правової допомогою з метою розірвання договору довічного утримання, який, на переконання позивача, мав місце між ним та [PERSON] При цьому, ані позивач, ані його дружина не мали такого волевиявлення як подарувати належне їм нерухоме майно іншій особі, враховуючи, зокрема, той факт, що спірна квартира була їх єдиним житлом та позивач не має ніяких родинних стосунків з [PERSON] Так, підстави недійсності правочину визначено ст. 215 ЦК України. Згідно із ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно із нормами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 4 ст. 203 правочин має вчинятись у письмовій формі, встановленій законом Відповідно до роз'яснень, наданих у постанові № 9 Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з частини першої-третьої\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки й обману передбачені статтей\~229,\~230 ЦК України. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частини першої\~статті 229 ЦК України). Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором, продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору тощо. Аналогійна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року (справа № 6-372цс16), від 16 березня\~2016 року (справа № 6-93цс16). [PERSON], [INFO], є людиною похилого віку. На момент укладання оспорюваного договору дарування - у 2011 році - позивачу [PERSON] було 76 років. При розгляді даної цивільної справи судом встановлено, що згідно з медичними довідками [PERSON] перебуває на обліку у Маріупольській міській лікарні № 2 з діагнозом ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, постійна форма миготливої аритмії, екстра систолічна аритмія , гіпертонічна хвороба, хвороба Паркінсона, що підтверджується випискою з медичної карти № 15040. Відповідно до виписки з медичної карти № [NUMBER] «Маріупольська міська лікарня № 2» [PERSON] в період з 05.10.2016 року по 12.10.2016 року перебував на стаціонарному лікуванні у наведеному медичному закладі з приводу зрілої катаракти лівого ока та незрілої катаракти правого ока, останнього виписано під нагляд окуліста за місцем проживання. Суд вважає підтвердженими при розгляді судом даної справи та обґрунтованими наявними у матеріалах справи доказами доводи позивача про існування при укладанні ним оспорюваного договору дарування помилки з його сторони щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо правової природи цього правочину. Наведеними доказами підтверджено, що іншого нерухомого майна позивач не має, а вказана квартира є єдиним можливим та постійним місцем його мешкання. Враховуючи похилість віку та хронічні захворювання суд погоджується з твердженням [PERSON], що дійсно через наведені фактори він міг помилитись щодо правової природи укладеної ним угоди, враховуючи той факт, що дійсно останній потребував сторонньої допомоги при організації своєї життєдіяльності. З огляду на викладене [PERSON] вважав, що укладає договір довічного утримання в той час, як ним було укладено за фактом договір дарування, відповідно до якого ним було відчужено безоплатно на користь [PERSON] єдине належне йому житло. Вказані доводи підтверджуються також тими обставинами, що після укладення цього договору у 2011 році подружжя [PERSON] продовжувало мешкати у квартирі, яку ними було одарено відповідачці, тобто сторони не бажали наступлення наслідків, які тягне за собою відчуження майна на користь третьої особи. Відповідно до ст. 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. Так, відповідно до ч. 1 ст. 216, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений і без включення до нього недійсної частини. Враховуючи викладені положення діючого законодавства, з метою поновлення порушених прав позивача, суд вважає за необхідне у даному випадку застосувати реституцію, враховуючи факт визнання судом недійсним договору дарування за яким відбулось незаконне відчуження ? частки квартири [ADDRESS], та відновити попереднє становище сторін поновити запис про реєстрацію права власності на ? частку наведеної квартири за [PERSON], оскільки застосування судом реституції прямо передбачено законом, а рівність часток у об'єкті права спільної сумісної власності встановлено ст. 370 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на викладене з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн. З огляду на викладене,

Outcome: approved