Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що він був прийнятий на роботу в спецуправління №14 тресту «Укртрубопроводстрой» на посаду електрозварювальника, яке в майбутньому було реорганізовано в спецуправління №14 ВАТ «Фірма Нафтогазбуд». 02.12.2013 року позивач був звільнений з роботи за угодою сторін згідно наказу №07/140-к від 02.12.2013 року, однак при звільнені відповідач не провів із ним повного розрахунку та не виплатив заборговану заробітну плату. Згідно довідки від 28.10.2014 року заборгованість по заробітній платі та розрахункових становить 4608,54 грн. Відповідач відмовився надати відомості про середньомісячну заробітну плату, яка за його розрахунками виплачувалася в середньому від 7,5 до 8 тис. грн. Так як відповідач дану суму не виплатив в добровільному порядку, то просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку в сумі 124 608,54 грн. В ході розгляду справи позивач подав заяву про збільшення позовних вимог посилаючись на те, що відповідачем по справі було подано довідку про нарахування середньої зарплати за несвоєчасну виплату розрахункових за травень 2015 року. Оскільки в даній довідці вказано розмір середньої заробітної плати в розмірі 8765,04 грн., то позивач збільшує позовні вимоги та просить стягнути на його користь 140 240,64 грн. середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку, а саме з грудня 2013 року по 30.04.2015 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та суду пояснив, що після звільнення з роботи він не мав можливості їхати з Калуша до Львова та неодноразово телефонував до відповідача з приводу проведення з ним повного розрахунку, згодом від нього вже не брали слухавку. В жовтні 2014 року він поштовим зв'язком відправив заяву про надання йому довідки про заборгованість по зарплаті, після чого звернувся до суду. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що після звільнення [PERSON] з роботи з ним не було проведено остаточний розрахунок в сумі 4 608,54 грн. Вищевказана сума погашалась частково, остаточна сума заборгованості була виплачена позивачу 30.04.2015 року. З довідки про нарахування заробітної плати вбачається, що середня заробітна плата позивача становить 24,76 грн. і з урахуванням кількості прострочених днів (354 дні) позивач може отримати 8 765,04 грн. В день звільнення 02.12.2013 року позивач був відсутній на роботі, а тому провести повний розрахунок з [PERSON] в день звільнення не було змоги через його відсутність. Лише 16.10.2014 року позивач звернувся за місцем роботи з вимогою про проведення розрахунку. Таким чином у відповідача відсутня вина у несвоєчасному проведенні розрахунку з позивачем до 16.10.2014 року (а.с.42-43). Суд, заслухавши думку сторін та перевіривши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах та був прийнятий на роботу в спецуправління №14 тресту «Укртрубопроводстрой» на посаду електрозварювальника, яке в майбутньому було реорганізовано в спецуправління №14 ВАТ «Фірма Нафтогазбуд», про що є відповідні записи у трудовій книжці (а.с.3-5). 02.12.2013 року позивач був звільнений з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін згідно Наказу № 07/140-к від 02.12.2013 року (а.с.5). В силу ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В порушення вимог даної статті відповідач не виплатив позивачу заробітну плату та розрахункові, що привело до боргу по зарплаті та розрахункових в сумі 4608,54 грн., що підтверджено довідкою відповідача № 09-4/260 від 28.10.2014 року (а.с.2). Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у день його звільнення або якщо працівник в день звільнення не працював, то не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь працівника, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Також у відповідності постанов Верховного Суду України № 6-64цс 13 та 6-114цс 13 предметом яких були спори про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ВСУ зробив правові висновки, в яких крім вище перелічених правових норм зазначено, що нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв'язку з істотністю суми заборгованості порівняно із середнім заробітком може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. Отже, за відсутністю спору щодо розміру заборгованої заробітної плати і розрахункових в сумі 4608,54 грн., відшкодування за час затримки виплати підлягає в повному обсязі, виходячи з середньомісячного заробітку позивача. Згідно довідки про нарахування середньої зарплати за несвоєчасну виплату розрахункових вбачається, що остаточний розрахунок з позивачем було проведено 30.04.2015 року (а.с.37) А тому, позивачу слід нарахувати середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати, що передбачено ст. 117 КЗпП України, за період з 02.12.2013 року по 30.04.2015 року. Відповідно до п.2 вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100 якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Відповідно до п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі на число відпрацьованих робочих днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотримання вимог законодавства. В судовому засіданні з'ясовано, що відповідно до наказів відповідача від 20.08.2013 року, 24.09.2013 року, 21.10.2013 року, працівникам апарату управління та виробничих дільниць СУ №14 у вересні, жовтні, листопаді 2013 року було встановлено режим неповного робочого часу (а.с.83,84,90) та згідно записів у табелях обліку використання робочого часу позивач у вересні не працював взагалі, а в жовтні, листопаді відпрацював по одному робочому дню (2 години). Зазначене також підтверджується даними, що містяться в довідці про доходи позивача (а.с.76). Таким чином, в даному випадку середній заробіток слід розраховувати за два останні місяці, які передували згідно з графіком роботи підприємства з дотримання вимог законодавства, тобто за серпень та липень 2013 року. Так, згідно довідки № 09-4/132 від 25.05.2015 року (а.с.76) заробітна плата позивача за липень 2013 року склала 9400 грн., за серпень 3100 грн., а тому середній заробіток складатиме 6250 грн. За наведених обставин, твердження відповідача про те, що середньомісячний заробіток позивача складає 24,76 грн. є невірним. А тому, суд вважає, що позивачу слід нарахувати середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати, що передбачено ст. 117 КЗпП України, за період з 02.12.2013 року по 30.04.2015 року виходячи з середньомісячної заробітної плати в розмірі 6250 грн., що буде становитиме 106 250 грн. Всупереч вимогам ст.ст.10,60 ЦПК України відповідач не надав суду переконливих доказів відсутності своєї вини в несвоєчасному розрахунку з позивачем. Також не заслуговують на увагу посилання відповідача, що позивач лише 16.10.2014 року звернувся за місцем роботи з вимогою проведення розрахунку, оскільки відповідач у відповідності ст.116 КЗпП зобов'язаний був не пізніше наступного дня провести повний розрахунок з позивачем. Крім того, сам позивач в судовому засіданні пояснював, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою виплатити заборгованість і тільки після звернення до суду йому було виплачено розрахункові суми. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: partial