Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив і просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Путивльської міської ради від 04.07.2003 № 187 «Про видачу свідоцтва про право власності на стоматологічний кабінет та квартиру [ADDRESS]» та видані на його підставі свідоцтва про право власності на це майно, скасувати записи про державну реєстрацію цих прав у Реєстрі прав власності. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування від 09.07.2002 набув у приватну власність квартиру [ADDRESS]. Оскаржуваним рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради від 04.07.2003 № 187 було вирішено видати йому свідоцтва про право власності на 1/2 частку стоматологічного кабінету та 1/2 частки квартири за адресою : [ADDRESS]. В подальшому ним були отримані відповідні свідоцтва про право власності та це майно та набуті речові права зареєстровані в БТІ. Однак фактично прийняттям такого рішення та виданими свідоцтвами було порушено його право власності, оскільки в результаті переобладнання в 2003 році частини квартири за вказаною адресою в стоматологічний кабінет та прийняття його в експлуатацію, утворились два об'єкта нерухомого майна, на які слід було видати окремі свідоцтва, а не 1/2 частки квартири, як вирішив виконавчий комітет. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав повністю та просив справу розглядати в його відсутність. Витрати по справі просив покласти на нього. Відповідач також не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій позов визнав повністю. Третя особа проти задоволення позову також не заперечувала. Однак дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних міркувань. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 09.07.2002 позивач набув у приватну власність квартиру [ADDRESS] (а.с. 29). Рішенням виконавчого комітету Путивльської міської ради від 04.07.2003 № 187 було вирішено видати позивачу свідоцтво про право власності на 1/2 частку стоматологічного кабінету та 1/2 частки квартири за вказаною адресою (а.с. 6). У подальшому, 15.07.2003 позивачеві видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] - на 1/2 частку квартири [ADDRESS], а 16.07.2003 - свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] на 1/2 частку нежилого приміщення, стоматологічний кабінет, [ADDRESS], що видно з копій цих правовстановлюючих документів (а.с. 7-8). На підставі виданих свідоцтв, 16.07.2003 ці речові права зареєстровані Путивльським БТІтаП, що підтверджується відповідними витягами, а також інформацією з Реєстру речових прав власності на нерухоме майно від 10.11.2017 ( 9-10, 26-28). Разом із тим, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що частина згаданої квартири була переобладнана позивачем у стоматологічний кабінет загальною площею 32,8 кв. м згідно акта прийняття в експлуатацію, затвердженого рішенням виконкому від 31.10.2002 № 342, а решта приміщення загальною площею 33,4 кв. м (житловою 9,2 кв. м) переведена в житлову кімнату попереднім рішенням виконавчого комітету від 26.06.2003 № 153, що свідчить про те, що в результаті реконструкції квартири у розумінні п. 4 Положення про систему технічного обслуговування, ремонту та реконструкції жилих будівель в містах і селах України, затвердженого наказом Держжитлокомунгоспу України від 31.121991 № 135 (яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин), фактично було утворено самостійні об'єкти нерухомості - квартиру і стоматологічний кабінет, що також випливає із назви самого рішення. Порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, на час прийняття оскаржуваного рішення, було врегульовано Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.07.1998 № 121. Пунктами 1.4., 1, 6, 1.7., 1.9, 4.1 та п. 6 Додатком 1 Інструкції було визначено, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України до об'єктів нерухомого майна, що підлягали державній реєстрації, відносилися, вбудовані в житлові будинки нежитлові приміщення (як частини цих будинків), квартири багатоквартирних будинків. Реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна здійснювалася на підставі правовстановлюючих документів, якими могли бути свідоцтва про право власності на об'єкти нерухомого майна, видані органами місцевого самоврядування. Тобто, приймаючи рішення про видачу свідоцтв на право власності на 1/2 частину квартири (стоматологічного кабінету) та на 1/2 частку решти квартири, виконавчий комітет порушив цивільні права позивача, як власника такого майна, що фактично відповідачем не оспорюється. В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів серед іншого може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, Згідно із ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 по справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини 2 статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини 14 статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний суд розтлумачив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Таким чином, аналіз викладених правових норм та обставин справи дозволяє дійти висновку про те, що з урахуванням визначених ст. 16 ЦК України способів захисту майнового права, оскаржуване рішення виконавчого комітету слід визнати незаконним та скасувати, а видані на його підставі правовстановлюючі документи (свідоцтва про право власності) - визнати недійсними. В той же час, підстав для задоволенню позову в частині скасування записів про проведену державну реєстрацію прав в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, суд не вбачає, оскільки статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 26 цього Закону передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 6 ч. 1 ст. 27 цього Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката. Отже, зі змісту вищезазначених положень закону вбачається, що записи до державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, а скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Тому рішення суду про скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсними свідоцтв про право власності є самостійною підставою для скасування відповідних записів про проведену державну реєстрацію права власності, а при отриманні державним реєстратором рішення суду, що набрало законної сили, він зобов'язаний скасувати відповідні записи про державну реєстрацію цих прав. Виходячи з наведеного та

Outcome: partial