Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначив, що 12.12.2017 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики на суму 35000 доларів США з умовою сплати процентів за користування позикою в розмірі 3% за кожен місяць. Вказаним договором позики було обумовлене зобов`язання [PERSON] повернути суму позики до 12.08.2018 року. 12.09.2018 року відповідач сплатив позивачу в рахунок погашення процентів за період з 12.12.2017 року по 12.09.2018 року 9450 доларів США, про що була складена розписка, яку підписали обидві сторони та погодили продовження строку дії договору позики до 12.08.2019 року. В зазначений строк відповідач суму позики та процентів не сплатив. Договір позики передбачав обов`язок позичальника сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення встановлених строків повернення позики. Внаслідок цього станом на 28.04.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики становить 35000 доларів США (сума позики), 19550 доларів США (залишок несплачених процентів за 28 місяців) та 1242649,63 грн. (пеня за період з 12.08.2019 року по 28.04.2020 року). Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказані суми заборгованості за договором позики. Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач заперечив проти задоволення позову, вказавши на те, що позивачем не доведений факт укладення договору позики 12.12.2017 року, про стягнення складових заборгованості за яким просить позивач, оскільки відповідно до ст. 1046 ЦК України такий договір є реальним та вважається укладеним з часу передання грошей. Натомість позивач не надав доказів укладення такого договору 01.12.2017 року та 12.08.2017 року, хоча позивач посилається на вказані договори в тексті позову. Долучена ж до позову розписка відповідача про отримання 35000 доларів США не містить посилання, що вона складена у зв`язку з підписанням сторонами договору позики від 12.12.2017 року, крім того, у вказаній розписці не зазначені розмір процентів та пені, які мав би сплачувати позичальник, строк повернення такої позики, натомість позивач не звертався до відповідача з вимогою про повернення суми позики, як це передбачає ст. 1049 ЦК України. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача вказав, що в тексті позову були допущені описки щодо дати договору позики, фактично позов та всі додані до нього докази стосуються одного договору позики, який був укладений між сторонами 12.12.2017 року, в п. 4.2 вказаного договору зазначено, що позичальник підтверджує прийняття від позикодавця позики в сумі 35000 доларів США, а власноручно складена відповідачем розписка про отримання вказаних коштів викладена на зворотному боці самого договору від 12.12.2017 року. Процесуальні дії у справі та заяви сторін: Позов надійшов до суду 05.05.2020 року (зданий до відділення зв`язку 28.04.2020 року). 12.05.2020 року відкрите провадження у справі. 09.07.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 10.07.2020 року підготовче провадження у справі закрите та призначений судовий розгляд по справі на 01.09.2020 року, визначена можливість позивачу до 27.07.2020 року подати до суду відповідь на відзив, відповідачу - до 07.08.2020 року можливість подати заперечення. 16.07.2020 року від представника позивача надійшов оригінал договору позики від 12.12.2017 року. 24.07.2020 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив. В судове засідання по розгляду справи по суті представник відповідача не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений вчасно та належним чином (особисто під підпис), про причини неявки до суду не повідомив, будь-яких заяв не подавав. При цьому, за загальним правилом, визначеним ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. У зв`язку з вказаним та з врахуванням того, що відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності представника відповідача на підставі наданих сторонами в ході підготовчого провадження доказів. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (оригінал договору позики від 12.12.2017 року; оригінал розписки [PERSON] від 12.12.2017 року (виконаної на зворотному боці договору позики від 12.12.2017 року); копію розписки від 12.09.2018 року; відомості про офіційних курс гривні щодо іноземних валют станом на 28.04.2020 року) суд, розглянувши спір в межах заявлених позивачем вимог, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову. В ході судового розгляду встановлено, що 12 грудня 2017 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) в простій письмовій формі був укладений договір позики. За умовами вказаного договору позивач надав відповідачу позику в сумі 35000 доларів США строком до 12.08.2018 року, який за додатковою угодою сторін міг бути змінений або продовжений. За користування позикою договір передбачав нарахування процентів в розмірі 3% за кожен місяць. Відповідно до п.2.2.2 договору виплата процентів здійснюється однією сумою одночасно з поверненням суми позики, але не пізніше 12.08.2018 року (строку повернення позики). П. 2.2.3 договору передбачає обов`язок позичальника сплатити позикодавцю пеню в розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожен день прострочення встановлених строків повернення суми позики. 12.09.2018 року відповідач сплатив позивачу в рахунок погашення процентів за період з 12.12.2017 року по 12.09.2018 року 9450 доларів США, про що була складена розписка, яку підписали обидві сторони та погодили продовження строку повернення позики до 12.08.2019 року. В зазначений строк відповідач суму позики та залишок процентів не сплатив. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. При цьому, суд не погоджується з позицією відповідача щодо того, що договір позики від 12.12.2017 року є неукладеним через відсутність доказів передання відповідачу саме за вказаним договором грошових коштів. Як слідує з досліджених в судовому засіданні оригіналів договору позики від 12.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] та розписки [PERSON] від 12.12.2017 року про отримання позики в сумі 35000 грн. (а.с. 48), вказана розписка складена відповідачем на зворотному боці договору позики від 12.12.2017 року того ж дня, стосується тієї ж суми коштів, що надаються в позику за договором від 12.12.2017, а тому є очевидним, що розписка [PERSON] від 12.12.2017 року про отримання позики в сумі 35000 грн. є складовою частиною договору позики віл 12.12.2017 року, щодо стягнення заборгованості за яким позивач подав позов. Крім того, в п. 4.2 договору позики від 12.12.2017 року окремо зазначено, що позичальник підтверджує прийняття від позикодавця позики в сумі 35000 доларів США. За такого, договір позики від 12.12.2017 року є укладеним, при його укладенні дотримана належна письмова форма та документально підтверджений факт передачі позивачем відповідачу в позику грошових коштів в сумі 35000 доларів США. Що ж стосується розбіжностей в тексті поданого позивачем позову щодо дати укладення договору позики, то з врахуванням встановленого вище, є очевидним, що позивач при складенні позовної заяви допустив технічні описки щодо цього, що на предмет позову, суть спірних правовідносин не впливає. Позовні вимоги позивача складаються з вимог, які можливо та доцільно розділити на самостійні групи, а саме: -35000 доларів США - сума позики; -19550 доларів США - залишок несплачених процентів за договором позики; -1242649,63 грн. - пеня за період з 12.08.2019 року по 28.04.2020 року. Що стосується вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суми позики в розмірі 35000 доларів США, то вимоги в цій частині підлягають задоволенню відповідно до процитованих вище положень ст. 1046 ЦК України та того, що суду не надано доказів повернення позивачем відповідачу отриманих в позику грошових коштів. При цьому, з договору позики від 12.12.2017 року та розписки [PERSON] від 12.12.2017 року слідує, що позика була надана відповідачу саме в доларах США і саме в такій валюті п. 1.1, 2.2.1 договору позики від 12.12.2017 року передбачав обов`язок позичальника повернути суму позики. За такого, з відповідача на користь позивача належить стягнути 35000 доларів США в рахунок повернення суми позики, отриманої за договором позики від 12.12.2017 року. При цьому, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Можливість при цьому стягнення боргу в іноземній валюті ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постановах від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц провадження №14-134цс18 та від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача процентів за договором позики від 12.12.2017 року в сумі 19950 доларів США, нарахованої позивачем за 28 місяців, то суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині у зв`язку з наступним. Згідно з п. 1.3 договору позики від 12.12.2017 року за користування позикою здійснюється нарахування процентів у розмірі 3% за кожен місяць. З розрахунку позивача слідує, що позивач розрахував суму процентів за 28 місяців, тобто за період з грудня 2017 року по квітень 2020 року за відніманням сплачених відповідачем процентів в сумі 9450 доларів США. При цьому, з договору позики слідує, що спочатку строк позики був визначений сторонами до 12.08.2018 року, в подальшому сторони продовжили вказаний строк до 12.08.2019 року. Натомість відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 провадження №14-10цс18 та від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. У зв`язку з вказаним позивач мав підстави нараховувати проценти за укладеним між сторонами договором позики лише до визначеного сторонами остаточно дня повернення позики, до 12.08.2019 року, що з 12.12.2017 року по вказану дату становить 20 місяців. Після вказаної дати позивач мав право нараховувати відповідачу передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування, при цьому, позивач в позові просить про стягнення саме процентів та відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, і згідно з ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Тому загальний розмір процентів, які має сплатити відповідач позивачу за користування грошовими коштами останнього має становити 21000 доларів США (35000 доларів США х 3% х 20 місяців), а оскільки відповідач сплатив позивачу частину процентів за договором в сумі 9450 доларів США, то залишок несплачених процентів становить 11550 доларів США (21000 - 9450). За такого, з відповідача на користь позивача належить стягнути 11550 доларів США в рахунок сплати процентів за договором позики від 12.12.2017 року. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь 1242649,63 грн. пені за період з 12.08.2019 року по 28.04.2020 року, то суд вважає, що відсутні достатні підстави для задоволення вказаних вимог у зв`язку з наступним. Зі змісту договору позики від 12.12.2017 року слідує, що вся сума позики та нараховані на неї проценти мали бути сплачені позичальником не пізніше 12.08.2018 року, а в подальшому 12.09.2018 року сторони визначили нову граничну дату повернення - 12.08.2019 року. Підстави нарахування пені за договором позики від 12.12.2017 року визначені п. 2.2.3, відповідно до якого пеня підлягає нарахуванню за прострочення позичальником внесення платежу. При цьому, вказаний договір позики 12.12.2017 року не передбачав обов`язку позичальника погашати позику чи проценти частинами або регулярними платежами, тобто за умовами даного договору простроченням платежу слід визнавати несплату визначених договором повної суми позики та повної суми процентів станом на граничну дату повернення позики. Отже за умовами договору позики від 12.12.2017 року з первинним строком повернення позики до 12.08.2018 року позивач мав передбачені договором підстави нараховувати пеню з 13.08.2018 року, а за остаточно визначеним сторонами строком повернення позики до 12.08.2019 року позивач мав передбачені договором підстави нараховувати пеню з 13.08.2019 року. Але відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року №202/4494/16-ц провадження №14-318цс18 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З позовної заяви слідує, що весь розмір пені в сумі 1242649,63 грн. нарахований позивачем за період з 12.08.2019 року по 28.04.2020 року, тобто після закінчення строку позики. За такого, нарахування неустойки після закінчення строку позики є таким, що суперечить процитованим вище правовим висновкам Верховного Суду, а тому суд не має права стягувати таку неустойку. В даному випадку позивач мав право нараховувати відповідачу передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України нарахування, при цьому, позивач в позові просить лише про стягнення неустойки (пені) та відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, і згідно з ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. У зв`язку з наведеним вище в задоволенні позовних вимог про стягнення пені належить відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики від 12.12.2017 року на загальну суму 46550 доларів США, із яких: 35000 доларів США - сума позики, 11550 доларів США - проценти. В задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами в більшому розмірі та пені повністю належить відмовити. У зв`язку з цим позов підлягає частковому задоволенню. Оскільки відповідач є стороною, котра порушила договірні зобов`язання та позов підлягає частковому задоволенню, тому на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених вимог підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подання позову, при цьому позивачем понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 10510 грн. Оскільки позов стосувався стягнення заборгованості в розмірі, що станом на дату подачі позову 28.04.2020 року була еквівалентною 2 731 932,01 грн., а до стягнення підлягає 46550 доларів США, що станом на дату подачі позову 28.04.2020 року еквівалентно 1 261 621,38 грн., що становить 46% від ціни позову, то з відповідача на користь позивача слід стягнути 4834,60 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (10510 грн. х 46%). Представник позивача, який брав участь в судовому розгляді в режимі відеоконференції, до закінчення судових дебатів заявив про необхідність розподілу витрат позивача, пов`язаних з розглядом справи, та бажання сторони позивача надати суду відповідні докази на підтвердження понесених витрат, у зв`язку з цим відповідно до ч.8 ст. 141, ст. 246 ЦПК України суд має призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати, пов`язані з розглядом справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial