Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу з [PERSON] 2000 доларів основного боргу, 3% річних у сумі1356 грн., пені 5599,64 грн, інфляційні 2638,23 грн., витрат на правову допомогу та 140 грн витрат пов`язаних із залученням спеціаліста перекладача.. Зобов`язання щодо повернення грошових коштів виникли з розписки, за якою відповідач зобов`язався повернути позичені кошти до кінця листопада 2020 року. Відповідач зобов`язання не виконав у встановлений строк, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Пеня розрахована на рівні облікової ставки НБУ. Інфляційні втрати та 3% річних обраховані відповідно до тс.625 ЦКУ. Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача подав заяву про розгляд за відсутності. Заперечення щодо заочного розгляду не надходили. Відповідач на судовий розгляд не з`явився. Повідомлений у встановленому порядку про час та дату судового засідання. Клопотань про відкладення розгляду справи, розгляд справи за відсутності від відповідача на призначений час судового засідання не надходило. Наслідки заочного розгляду справи відомі і зрозумілі. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.(Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року, справа№373/2054/16-ц.) Судом встановлено договірні відносини щодо позики 2000 доларів США відповідно до письмової розписки від 14 травня 2020 року, якою підтверджено факт передачі та отримання грошових коштів. Відповідач зобов`язався повернути позичені кошти до листопада 2020 року. Зобов`язання у строк не виконано. Заходи досудового врегулювання спору не мали позитивного результату. В порядку ст.ст.625,1048 Цивільного кодексу України(ЦКУ) позивачем нараховано 3% -1356 грн., інфляційні -2638,23 грн. та пеню 5599,64 грн. Пеня за позикою нарахована на рівні облікової ставки Національного банку України. Проценти, передбачені частиною першою статті 1048 ЦК України, не можна застосовувати до позики у іноземній валюті(Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц). Нарахування пені допускається у випадку невиконання договірних зобов`язань за умови дотримання письмової форми неустойки(ст.547 ЦКУ). Нарахування інфляційних втрат- санкція що застосовується до зобов`язань виражених в грошовій одиниці України. Грошові зобов`язання виражені в доларах США не передбачають втрат інфляційного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про підставність заявленого позову в частині стягнення суми боргу та 3% річних, крім вимог щодо стягнення пені та інфляційних втрат. Витрати на оплату послуг перекладача не відносять до судових витрат та пов`язані з підготовкою позовних матеріалів до суду, а не з розглядом справи(ст.133 ЦПК), а тому відшкодуванню не підлягають. Витрати на професійну правову допомогу підлягають відшкодуванню відповідачем на користь позивача відповідно до ст.137 ЦПК. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача в порядку передбаченому ст.141 ЦПК, пропорційно сумі задоволених вимог

Outcome: approved