Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач набув право власності на спірний будинок у спадщину після смерті свого батька. Позивач планує продати будинок, проте в останньому зареєстрований відповідач, а тому покупці не хочуть купувати будинок обтяжений правом відповідача. В судовому засіданні 04.02.2015 року представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Відповідач проти задоволення позову заперечив, та вказав що цей будинок є його рідним будинком, де він народився, атому вважає що він має належати також і йому. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом достовірно встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивач є власником житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно довідки Виконавчого комітету Вінницько-Ставської сільської ради Васильківського району Київської області від 17.11.2014 року № 184 в будинку [ADDRESS] на даний час зареєстрований [PERSON], [INFO]. Фактично у будинку [ADDRESS] на даний час ніхто не проживає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] (сусідка через город) повідомила, що не бачила відповідача з 1999 року. Такі свідчення судом відхиляються, оскільки з відповідачем [PERSON] спілкувалася лише на роботі, де вона з відповаідчем працювали разом, при цьому на подвір'я спірного будинку вона з 1999 року не заходила і з своєї земельної ділянки її не видно хто саме перебуває на подвір'ї спірного будинку. Відповідач постійно проживає в [ADDRESS], що підтверджується копією особової картки працівника та поясненнями відповідача. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України). Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність ререєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. На підставі ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно положень ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 163 ЖК України встановлено, що у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 71 ЖК України визначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. За змістом ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оцінюючи зібрані по справі докази, які узгоджуються між собою та враховуючи, що відповідач не проживає за спірною адресою понад встановлені судом строки, суд приходить до переконання, що відповідача слід визнати таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. В іншій частині позову слід відмовити, оскільки позивачем не доведено, що відповідач має право на користування спірним будинком, та не обґрунтовано необхідність покладення на відповідача обов'язку у публічно-правових відносинах між відповідачем та міграційною службою щодо зняття відповідача з реєстрації в будинку [ADDRESS].

Outcome: partial