Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 849,9 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що згідно договору купівлі-продажу будинку від 04.05.2005 року він придбав у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 849,9 кв.м. На підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради народних депутатів № 238 від 22.04.1996 року, попередньому власнику [PERSON] , з якою [PERSON] уклала договір довічного утримання, було видано Державний акт на право приватної власності на землю КР» 1549 від 29.04.1996 року, на земельну ділянку по [ADDRESS] . Дану земельну ділянку було передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На час видачі зазначеного Державного акту на право приватної власності на землю кадастровий номер вказаній земельній ділянці не присвоювався. Позивач, як власник будинку [ADDRESS] , звернувся до органів Держгеокадастру для отримання кадастрового номеру, однак отримав відмову, у якій зазначено, що йому необхідно надати рішення суду про визнання за ним права власності на земельну ділянку. У зв`язку з цим він вимушений звернутися до суду. Позивач у судове засідання не з`явився. Позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, будь-яких заяв, клопотань чи відзиву не подала. Причина неявки суду не відома. За відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України. За таких обставин, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов таких висновків. Згідно копії державного акту на право приватної власності на землю, [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] , на підставі рішення виконавчого комітету Олександрійської міської Ради народних депутатів № 238 від 22 квітня 1996 року, передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,0846 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] , актовий запис № 80. Відповідно до листа завідувача Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 віж 26 квітня 2021 року та наланого суду витягу зі спадкового реєстру від09.04.2021 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася. Згідно копії договору довічного утримання від 13.05.1998 року посвідченого Кібальнік О.Ф. державним нотаріусом Першої Олександрійської державної нотаріальної контори, зареєстровано у реєстрі за № 1/856, [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок у [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язалась довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, залишивши в її безоплатному довічному користуванні вказаний житловий будинок з надвірними будівлями. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щобо об`єкту нерухомості, а саме будинку [ADDRESS] зареєстровано заборону відчуження на підставі повідомлення Першої Олександрійської державної нштаріальної контори та договору довічного утримання. Інші акитуальні записи у реєстрі відсутні. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04.05.2005 року укладеного між [PERSON] як продавцем і [PERSON] як покупцем на Універсальній товарній біржі «ПАРТНЕР», зареєстровано у реєстрі за № 1940, [PERSON] належить право власності на будинок [ADDRESS] . Згідно копії рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.05.2005 року визнано дійсним договір купівлі-продажу від 04.05.2005 року, за яким [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями. Відповідно до архівної доавідки КП ОМБТІ від 08.04.2021 право власності на будинок по [ADDRESS] за архівними даними належало [PERSON] на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду від 16.05.2005 року, справа №2-3173/2005 рік. Відомості цієї довідки узгоджуються з наоаною суду копією матералів відплвідної інвентаризаційної справи КП ОМБТІ. Суд застосовує такі норми права. Відповідно до ст. 748 ЦК України встановлено момент виникнення у набувача права власності на майно, передане за договором довічного утримання (догляду) Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання (догляду), укладати щодо нього договір застави, передавати його у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (частина перша статті 79 ЗК України). За змістом статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 78-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно із частиною десятою статті 78-1 ЗК України державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Стаття 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлює, що земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Згідно з частинами першою, четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ст.30 Земельного кодексу у редакції, що діяла на час укладення зазначеного вище договору довічного утримання, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до ст. 67 Земельного кодексу у редакції, що діяла на час укладення зазначеного вище договору довічного утримання громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Тобто за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача-власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Згідно вказаної постанови, земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними. Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Зазначені висновки щодо застосування вказаних норм викладені також у постановах Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №461/2328/19 та від 26.12.2019 року у справі №364/515/19, які є обов`язковими для суду першої інстанції при розгляді даної справи. Враховучи встановлені у праві обставини і зазначені норми права, суд дійшов висноку про обьгрунттовавність позовних вимог та наявність достатніх підстав для їх задоволення. Надані суду докази підтверджують, що право власності на зазначений вище будинок перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі договору довічого ктримання, після смерті відчужувача за цим длоговром набувач [PERSON] продала зазначений будинок [PERSON] , відповідний длоговір купівлі продажу визнаний дісним за рішенням суду, уим жеи рішенням за [PERSON] визнано право власності на будинок. При цьому спадкова справи після смерті [PERSON] не заводилася, відлповідач [PERSON] , не подала відзиву та жодних заперечень щодо переходу до [PERSON] права власності на земельну длянку під будинком. Отже, у справі доведено, що з кожним віжчуженням права влассноті на зазначений будинок до набувача за договром довічного утримання [PERSON] , і потім до покупця за договорм купівлі продажу [PERSON] , в силу зазначених вище норм Земельного кодексу переходило право власності на відповідну земельну ділянку у тому ж обсязі, у якому вона надежала попереньому власнику. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved