Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 40 133 гривень та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1204 гривень, а всього 41337 гривень. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 02 червня 2014 року надав відповідачу у борг грошову суму у розмірі 1000 доларів США, що складала еквівалент 11877 гривень. Відповідач гроші отримав та зобов'язався 02 липня 2014 року повернути 1400 доларів США, які на той час складали еквівалент 6000 гривень, про що написав розписку. Коли визначений термін закінчився позивач погодився на прохання відповідача продовжити договір позики. До середини серпня 2014 року відповідач борг не повернув і позивач звернувся до Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області із заявою про притягнення відповідача до відповідальності, але йому було рекомендовано звернутися до суду. Дізнавшись про намір звернутись до суду відповідач неодноразово звертався до позивача з проханням відтермінувати строк повернення боргу і остаточно вони домовились, що відповідач поверне гроші у травні 2016 року. У додатково визначений строк відповідач борг не повернув, тому позивач звернувся до суду з позовом та просить також стягнути 3% річних від простроченої суми у розмірі 1204 гривень, а всього 41337 гривень. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 березня 2018 року відкрито провадження по справі. 24 квітня 2018 року відповідач подав заяву про оскарження ухвали Харківського районного суду Харківської області від 26 березня 2018 року, де вказав що позивачем порушені строки позовної давності тому провадження по справі підлягає закриттю. Ухвалою від 07 травня 2018 року Апеляційного суду Харківської області цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду оскільки в заяві [PERSON] не погоджується з позовними вимогами, а матеріали справи не містять апеляційної скарги. Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові, крім того пояснив, що домовленість про інші дати повернення боргу відбувалась усно і будь яких письмових угод з цього приводу вони з відповідачем не укладали. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи сповіщався належним чином. Суд, заслухавши позивача, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 02 червня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 1000 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути суму у розмірі 1400 доларів США 02 липня 2014 року. На підтвердження вказаних обставин відповідач надав розписку від 02 червня 2014 року, в якій підтвердив, що отримав від позивача гроші в якості позики в розмірі 1000 доларів США та зобов'язався повернути 1400 доларів США 02 липня 2014 року, але у строки встановлені договором позики суму позики не повернув. В якості доказів суду також надано: довідка ПАТ «Державний ощадний банк України» від 18.01.2018 року, відповідно до якої станом на 18.01.2018 року курс офіційний курс валют НБУ становив за 100 доларів - 2866,6132 грн.; довідка ПАТ «Державний ощадний банк України» від 29.01.2018 року, відповідно до якої станом на 02 червня 2014 року офіційний курс валют НБУ становив за 100 доларів - 1187,7564 грн.; лист від 14.08.2014 року Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області на ім'я [PERSON], в якому за наслідками розгляду звернення рекомендовано звернутись до суду оскільки у заявника з [PERSON] мають місце цивільно-правові відносини. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 256 ЦК України передбачено, що це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - позовна давність. Загальна позовна давність відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, при цьому відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, при цьому сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено, що відповідач отримав у позивача в боргу грошову суму у розмірі 1000 гривень, але в обумовлений строк 02 липня 2014 року борг не повернув. Судом також встановлено, що позивач до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу звернувся 05 лютого 2018 року. З урахуванням правил ст. 264 ЦК України початком перебігу позовної давності для позивача за розпискою є відповідно 02 липня 2014 року. Враховуючи, що для заявлених вимог встановлена загальна позовна давність, а позивач звернувся до суду 02 лютого 2018 року позовні вимоги не можуть бути задоволені з огляду на припис ч. 1 ст. 267 ЦК України, при цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що строк повернення коштів продовжувався оскільки письмових доказів на підтвердження вказаних обставин позивач не надав, відповідач вказані обставини у письмовій заяві заперечує, а відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Інших обставин, які об'єктивно перешкоджали позивачу протягом трьох років (особисто або за участі представника) пред'явити позов, позивачем не зазначено. Враховуючи викладене, суд за заявою відповідача застосовує позовну давність та відмовляє позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення суми боргу через сплив позовної давності. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем суд відносить за його рахунок.

Outcome: dismissed