Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та після уточнення позовних вимог просив суд визначити йому додатковий строк на вступ у спадщину після смерті [PERSON], померлої 01.09.2014 року, а також визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що дізнався про існування заповіту на його ім'я випадково, в березні 2016 року, знайшовши його під час чергового відвідування квартири померлої. У судове засідання сторони подали заяви та просили розглянути справу за їх відсутності, при цьому представник позивача підтримав заявлені вимоги, представник відповідачки заперечував проти їх задоволення. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 01.09.2014 року померла [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м.Одесі реєстрації служби Одеського міського управління юстиції складено актовий запис про смерть №8970 від 02.09.2014 року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 30.7 кв.м., житловою площею 12.5 кв.м., що належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29.05.2000 року управлінням ЖКГ виконкому Одеської міськради. За свого життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений [PERSON], державним нотаріусом восьмої Одеської державної нотаріальної контори 18.02.2003 року, за реєстровим №1-709, відповідно до якого заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS], позивачу у справі, [PERSON]. Відповідач, [PERSON], є рідною сестрою померлої [PERSON] по матері [PERSON], що підтверджується дублікатом свідоцтва про народження серії І-ЖД460643 від 24.12.2015 року та архівною довідкою від 28.08.2015 року, виданою Державним архівом Одеської області. 22.01.2016 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], за заявою [PERSON], було зареєстровано спадкову справу за №02/2016. 12.04.2016 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] також звернувся і позивач, [PERSON], із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] від 19.04.2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом з підстав спливу строку для прийняття спадщини, а також не подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON], пояснила, що знайома як з відповідачкою, так і з позивачем, разом працювали. По суті спору пояснила, що з 2002 року [PERSON] перейшла жити до відповідачки, яка і сповістила їй про смерть [PERSON] Про існування заповіту на користь позивача свідку відомо не було. Щодо обізнаності позивача про смерть [PERSON] пояснила, що зі слів відповідачки, остання його сповіщала. Допитана у судовому засіданні cвідок [PERSON] пояснила, що також знайома як з відповідачкою, так і з позивачем, разом працювали. По суті спору пояснила, що відповідачка проживала із померлою [PERSON] з 1988 року, а за місцем своєї реєстрації остання лише отримувала пенсію. Про існування заповіту на користь позивача свідку відомо не було. Суд ставиться критично до періоду спільного проживання [PERSON] із [PERSON], оскільки, остання стверджувала, що вони проживали разом із сестрою з 1999 року, натомість свідок [PERSON] вказувала, що вони проживають разом починаючи з 2002 року, а cвідок [PERSON] вказувала, що взагалі з 1988 року. Разом із тим, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 03.11.2015 року, встановлено факт постійного проживання [PERSON] і [PERSON], за адресою [ADDRESS] на момент відкриття спадщини, а саме на день смерті [PERSON] 01.09.2014 року. Таким чином, [PERSON] є спадкоємицею другої черги за законом, яка з урахуванням факту наявності заповіту, в силу приписів ч.3 ст.1268 ЦК України та ч.2 ст.1270 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину з моменту неприйняття її спадкоємцем за заповітом. Суд визнає причини пропуску [PERSON] строку для подання заяви про прийняття спадщини поважними виходячи із наступного. При вчиненні нотаріальних дій, пов'язаних з видачею свідоцтв про право на спадщину нотаріуси керуються, зокрема Методичними рекомендаціями щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, схваленими рішенням Науково-експертної ради з питань нотаріату при Міністерстві юстиції України від 29.01.2009 року. У відповідності до п.п.2 п.2 розділу 2 вищевказаних Методичих рекомендацій провадження по спадковій справі складається у тому числі з повідомлення спадкоємцям та іншим заінтересованим особам про відкриття спадщини. В свою чергу, в матеріалах спадкової справи відсутні відомості про вчинення нотаріусом будь-яких дій, направлених на повідомлення [PERSON], як спадкоємця за заповітом. Разом із тим, відповідачка жодним чином не спростовувала факт того, що позивачу не було відомо про смерть [PERSON], як і факт того, що позивачу не було відомо про наявність заповіту на його ім'я. Заперечення відповідачки грунтується виключно на констатації факту пропуску позивачем строку для прийняття спадщини та на правовій позиції ВССУ, викладеній у листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, де зазначено, що не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як незнання про існування заповіту, що узгоджується із доводами позивача про умисне приховання відповідачкою вищевказаних фактів з метою створення умов для пропуску позивачем строку для звернення із заявою про вступ у спадщину. Крім того, суд зауважує, що позивач не є близьким родичем померлої [PERSON], а отже без наявності відомостей про існування заповіту на його ім'я, не звернення до нотаріальної контори із заявою про вступ у спадщину є цілком логічним. Задовольняючи позов частково, суд виходить із того, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у тому числі з підстав не подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно, та неможливості їх подання, оскільки вони у нього не перебувають. За таких обставин, з урахуванням приписів ст.392 ЦК України, суд прийшов до висновку, що визнання за позивачем права власності на квартиру [ADDRESS], у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] є належним способом відновлення порушених прав. У відповідності до ч.1 ст.1280 ЦК України, якщо після спливу строку для прийняття спадщини і після розподілу її між спадкоємцями спадщину прийняли інші спадкоємці (частини друга і третя статті 1272 цього Кодексу), вона підлягає перерозподілу між ними. Такі спадкоємці мають право вимагати передання їм у натурі частини майна, яке збереглося, або сплати грошової компенсації. Враховуючи, що свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] не видавалось, а квартира №16 в буд.5/1 по вул.Висоцького у м.Одесі залишилась зареєстрованою за померлою, [PERSON] має право вимагати передання спадкового майна в натурі. Крім того, суд зазначає, що заповітом [PERSON] охоплено виключно право власності на належну їй на праві приватної власності квартиру №16 в буд.5/1 по вул.Висоцького у м.Одеса, а отже, в силу вимог ч.1 ст.1245 ЦК України, інша частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах.

Outcome: approved