Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що з 03.09.2014 року відповідач фактично став користувачем земельної ділянки по вул.Разіна,32 площею 1,67 га, кадастровий номер 5925010100:00:031:0567 та відповідно повинен був сплачувати плату за землю в формі земельного податку. Позивач звертався до відповідача щодо врегулювання питання законності використання вказаної земельної ділянки та щодо укладення договору оренди землі, але до цього часу договір не укладений. Таким чином відповідач завдає значних фінансових збитків міському бюджету не сплачуючи плату за землю, яка за 9 місяців 2015 року склала суму в розмірі 15141,47 грн. За цих обставин позивач просив: зобовязати [PERSON] укласти з Тростянецькою міською радою договір оренди земельної ділянки по вул.Разіна,32 в м.Тростянець Сумської області, кадастровий номер 5925010100:00:031:0567 загальною площею 1,67 га; стягнути з [PERSON] на користь Тростянецької міської ради збитки в сумі 15141,47 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, при цьому пояснила, що Тростянецька міська рада неодноразово зверталася до відповідача з проханням укласти договір оренди земельної ділянки та розяснювала процедуру укладення такого договору, але до цього часу даний договір так і не укладений, за користування земельною ділянкою відповідач не сплачує податок за землю внаслідок чого завдані збитки міському бюджету в сумі 15141,47 грн. Відповідач в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, але при цьому пояснив, що він дійсно користується земельною ділянкою по вул.Разіна,32 в м.Тростянець Сумської області, оскільки на даній земельній ділянці знаходяться належні йому на праві власності, на підставі рішення суду від 03.09.2014 року, основін засоби: будівля Хлібзаводу, будівля прохідної, електропідстанція, вбиральня, насосна з артсвердловиною, огорожа та вагова. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Так, встановлено, що на підставі рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 03.09.2014 року за [PERSON] визнано право власності на основні засоби «Хлібокомбінату» Тростянецької райспоживспілки, а саме на: будівлю Хлібзаводу, будівлю прохідної, електропідстанцію, вбиральню, насосну з артсвердловиною, огорожу та вагову (а.с.7,9). Зазначені основні засоби знаходяться на земельній ділянці, яка відповідачу не належить, а отже, набувши за рішенням суду право власності на вищевказані основні засоби, [PERSON], починаючи з часу вступу в законну силу вищевказаного рішення суду, набув право користування даною земельною ділянкою по вул.Разіна,32 в м.Тростянець Сумської області. Згідно ст.14 Конституції України, ст.373 Цивільного кодексу (далі ЦК) України та ст.1 Земельного кодексу (далі ЗК) України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни набувають права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. В обґрунтування заявленої вимоги щодо зобовязання відповідача укласти договір позивач посилався на ст.124 ЗК України, відповідно до якої передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюються на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки. Землі, які належать на праві власності територіальних громад, сіл, селищ, міст є комунальною власністю. Тому міська рада є органом уповноваженим державою на здійснення такої функції. Крім того, позивач вказував на те, що Тростянецька міська рада зверталася до [PERSON] щодо врегулювання питання законності використання ним земельної ділянки по вул.Разіна,32 в м.Тростянець Сумської області та укладення договору оренди землі (а.с.10,11). Згідно ст.1 Закону України «Про оренду землі» (далі Закону) оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Згідно ст.3 вказаного Закону об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності. Відповідно до ч.2 ст.4 вказаного Закону орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень,визначених законом. Згідно ст.13 даного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частина 2 статті 16 зазначеного Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. 20.05.2015 року, 24.06.2015 року відповідач звертався із заявами до Тростянецької міської ради про розяснення процедури укладення договору оренди землі (а.с.12,14), на які позивач надавав розяснення та пропонував звернутися до Тростянецької міської ради з питання передачі в оренду земельної ділянки (а.с.13,15). Отже, [PERSON] фактично визнавав, що користується земельною ділянкою по вул.Разіна,32 в м.Тростянець Сумської області і мав бажання укласти договір оренди на цю земельну ділянки, але даний договір так і не був укладений. Позивач також вказував, що 30.04.2015 року Тростянецька міська рада оформила право комунальної власності на земельну ділянку по вул.Разіна,32 в м.Тростянець Сумської області загальною площею 1,67 га, кадастровий номер 5925010100:00:031:0567 (а.с.16,17). Суд, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про зобовязання укласти договір оренди виходить з наступного. ЦК України у ст.ст.3,6,203,626,627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновид правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦУК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичними особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключення випадків, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст.642-643 ЦК України. Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умовами, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Розкриваючи зміст засади свободи договору в ст.6,627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Водночас, відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звертися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобовязання особи до укладення відповідних договорів). Разом з тим, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав і виконання цивільних обовязків (ст.ст.3.6,12-15,20 ЦК України, ст.ст.3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання користувачем земельної ділянки на укладення договору оренди цієї земельної ділянки, таке право підлягає захисту судом на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обовязкової дії. Оскільки обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав, як зобовязання укласти договір, не передбачений ст.16 ЦК України; договір - це волевиявлення учасника правочину, яке в силу ст.203 ЦК України повинне бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а відмова відповідача від укладення такого договору є формою реалізації ним своїх прав, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовної вимоги про зобовязання укласти договір оренди землі. Натомість, враховуючи те, що відповідач користується земельною ділянкою по вул.Разіна,32 в м.Тростянець Сумської області, що не заперечував і сам в судовому засіданні, відповідно до п.»в» ч.1 ст.96 ЗК України землекористувачі зобовязані своєчасно сплачувати земельний податок, а також враховуючи, що внаслідок такого користування відповідачем земельної ділянки та несплати земельного податку міському бюджету завдано значних фінансових збитків, суд вважає, що позовна вимога про стягнення таких збитків підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеві органи виконавчої влади, підприємства, установи та організації, а також громадяни несуть встановлену законом відповідальність перед органами місцевого самоврядування за заподіяну місцевому самоврядуванню шкоду їх діями або бездіяльністю, а також у результаті невиконання рішень органів та посадових осіб місцевого самоврядування, прийнятих у межах наданих їх повноважень. Статтею 206 ЗК України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об'єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтями 152,156,157 ЗК України установлено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок, зокрема, неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затв.постановою КМУ від 19.04.1993 року за №284, відшкодуванню підлягають збитки власників землі та землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обґрунтовані. Згідно ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, відповідно до ч.2 зазначеної статті, є доходи, які особа могла б одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено ст.1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Аналіз наведених норм матеріального права дає правові підстави вважати, що міському бюджету м.Тростянець Сумської області завдано фінансових збитків в результаті несплати земельного податку. Таким, чином, суд, перевіривши розрахунок, наданий позивачем щодо загальної суми завданих збитків за 9 місяців 2015 року в розмірі 15141,47 грн., вважає його вірним, а тому даний розмір збитків підлягає до стягнення з відповідача. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України в справі №3-1160гс15 від 17.02.2016 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою до застосування судами. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, суд при винесенні рішення вирішує питання судових витрат. Згідно чя.1 ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені судові витрати в сумі 609 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial