Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом яким просить стягнути з відповідача боргові грошові зобов`язання у сумі 78082 грн. 56 коп., шляхом звернення стягнення за рахунок майна боржника, а саме кімнати у гуртожитку [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач позичив у нього 20 листопада 2013 року грошові кошти у розмірі 2000 доларів США та зобов`язався повернути до 20 листопада 2015 року. У якості гарантування повернення боргу у вказаний час відповідач зобов`язався передати належне йому майно, а саме, кімнату у гуртожитку [ADDRESS] , передавши йому оригінал договору купівлі - продажу кімнати з реєстрацією за ним права власності. Проте, до теперішнього часу відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення боргу за розпискою. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. На позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову\~з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] на праві приватної власності належать кімнати у гуртожитку № [NUMBER] , 721, [NUMBER] у будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 01.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 4378, зареєстрованого в електронному Реєстрі власності на нерухоме майно 10.11.2011 року, що підтверджується витягом про Державну реєстрацію прав від 10.11.2011 року. Як вбачається із розписки від 20.11.2013 року, [PERSON] засвідчив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 2000 доларів США, що еквівалентно 16400,00 грн.. Зобов`язався повернути борг до 20.11.2015 року. У разі не повернення грошових коштів зобов`язався передати своє майно, а саме кімнату № [NUMBER] а будинку [ADDRESS] , в якості гарантії повернення боргу передав [PERSON] документи та ключі від кімнати (а.с. 6). Таким чином, на підтвердження укладення договору позики, представлена розписка від 20.11.2013 року, в якій визначена сума позики та зобов`язання відповідача повернути грошові кошти, а також зазначена дата отримання позики. Згідно копії квитанції № 176 від 11.06.2019 року, [PERSON] сплачено комунальні послуги за квартирну плату по [ADDRESS] у розмірі 1375,22 грн. Відповідно до довідки з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області від 07.08.2019 року за вх. № 19463, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно з частиною першою статті\~509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За положеннями частини другої статті\~509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини другої статті\~11 ЦК України\~встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до статті\~525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею\~526 ЦК України\~встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої\~\~статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою\~статті 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частинами першою та другою\~статті 612 ЦК України\~встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. За правилами статей\~1046,\~1047 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті\~1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною першою статті\~1049 ЦК України\~встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частин першої та другої\~статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. За приписами\~статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд приймає надану розписку як доказ укладення договору позики. Договором позики встановлено строк повернення позики, то відповідач зобов`язався повернути позику станом на 20 листопада 2015 року, однак відповідач суму отриманих від позивача грошових коштів в повному обсязі не повернув. Позику отримано відповідачем в іноземній валюті. Суд вважає за необхідне зазначити, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить вимогам закону. Аналогічна позиція викладена у постанові [PERSON] Верховного суду від 16 січня 2019 року у справі 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Тут і далі суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 та ч. 2\~ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За офіційним курсом Національного банку України станом на 24 липня 2019 року грошовий еквівалент 2000 доларів США складає 51260 грн. 00 коп., виходячи з курсу 25,6300 грн. до 1 долара США. Таким чином з огляду на сплив строку повернення позики та наявність невиконаних боргових зобов`язань, суд вважає що сума позики у розмірі 51260грн. підлягає стягненню на користь позивача. Стосовно вимоги звернення стягнення на предмет застави, суд дійшов такого. Дійсно із змісту розписки від 20.11.2013 року вбачається, що в заставу відповідач залишає позивачу кімнату у гуртожитку [ADDRESS] та у разі неповернення грошей в строк, ця кімната переходять у власність [PERSON] . Між тим, згідно\~ст. 13 Закону України «Про заставу»\~в редакції станом на 26.07.2014 року у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об`єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об`єктів - за місцем реєстрації цих об`єктів. Законодавством України може бути передбачено й інші випадки нотаріального посвідчення договору застави. Угодою сторін може бути передбачено\~нотаріальне\~посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це\~є\~не\~обов`язковим\~в силу законодавства України,але на цьому наполягає одна із сторін.\~Норми цієї статті не поширюються на право податкової застави, що регулюється податковим законодавством. Наслідки недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення передбачені\~ст. 14 Закону України «Про заставу», згідно якої недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. Згідно ч. 2\~ст. 216 ЦК України\~недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Отже, домовленість між сторонами про заставу кімнати у гуртожитку, яка оформлена розпискою є нікчемною та не може слугувати підставою для звернення стягнення на нерухоме майно. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 507 грн. 52 коп. (65% від фактично задоволених позовних вимог).

Outcome: partial