Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про тлумачення заповіту, складеного 21.07.2004 року [PERSON], яка померла [INFO]. На обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що [INFO] померла мати позивача [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі - на земельну ділянку площею 6,94 га, що розташована в межах території Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області. Позивачка є спадкоємцем після померлої. Крім неї іншим спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлої [PERSON], є її рідна сестра - відповідач по справі. За життя [PERSON] 21.07.2004 року склала заповіт, згідно із яким заповідала позивачці земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП ім. Комінтерна, площею 7,88 га в умовних кадастрових гектарах, та належала померлій на підставі відповідного сертифікату. В подальшому 18.06.2004 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК № 056222, згідно з яким остання стала власником земельної ділянки, площею 6,94 га, що розташована в межах території Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області. Після відкриття спадкової справи після померлої [PERSON] позивачем було подано нотаріусу вище вказаний заповіт про заповідання [PERSON] позивачці земельної частки (паю), яка перебувала у колективній власності КСП ім. Комінтерна, площею 7,88 га в умовних кадастрових гектарах, з метою отримання свідоцтва про право на спадщину на належну померлій [PERSON] земельну ділянку. Однак, нотаріус відклала вчинення нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, оскільки згідно з заповітом померла [PERSON] заповідала позивачці не земельну ділянку, а право на земельну частку (пай), та було роз'яснено про право звернення до суду із позовом про тлумачення заповіту. Позивач вважає, що при складанні заповіту воля спадкодавця [PERSON] була направлена на отримання нею саме земельної ділянки, яка є результатом перетворення права на земельну частку в земельну ділянку. Тому позивачка просила про тлумачення заповіту, складеного [PERSON] 21.07.2004 року, та встановлення того, що воля заповідача полягала в розпорядженні саме земельною ділянкою, право власності на яку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії МК № 056222 від 18.06.2004 року. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач до суду не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи в її відсутність. Третя особа - приватний нотаріус [PERSON] повідомлена про час та місце розгляду справи та не заявляла про вступ у справу. Вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши наявні в справі матеріали (копію державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 056222 від 18.06.2004 року; довідку відділу Держземагенства у Баштанському районі Миколаївської області від 28.04.2014 року № 845/01-36; копію свідоцтва про смерть [PERSON]; копію заповіту після смерті [PERSON]; копію заяви по спадковій справі № 29/2013; повідомлення приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] № 124/02-14 від 23.05.2014 року; копію договору оренди земельної частки (паю) № 171 від 02.03.2000 року; копію договору оренди земельної частки (паю) № 80 від 09.11.2001 року; копію договору оренди землі від 30.08.2004 року; копію спадкової справи №29/2013 після смерті [PERSON]), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина, в тому числі - на земельну ділянку площею 6,94 га, що розташована в межах території Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області, що належить спадкодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 056222, виданого 18.06.2004 року. Позивачка є спадкоємцем після померлої [PERSON] Іншим спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлої [PERSON], є її дочка - відповідач по справі [PERSON] 21.07.2004 року [PERSON] склала заповіт, згідно із яким заповідала позивачці земельну частку (пай), яка перебувала у колективній власності КСП ім. Комінтерна, площею 7,88 га в умовних кадастрових гектарах. Позивач вважає, що складений спадкодавцем 21.07.2004 року слід розтлумачити так, що його воля була спрямована на заповідання позивачу саме земельної ділянки, право власності на яку посвідчується державним актом серії МК № 056222, виданим 18.06.2004 року. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснено після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до ст. 213 цього Кодексу. Частинами 3, 4 ст. 213 ЦК України передбачено, що при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.4 ст. 1236 ЦК України чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Таким чином, тлумачення заповіту можливе, якщо зміст заповіту викликає питання, має суперечності та можливе його неоднозначне розуміння. Оскільки зміст складеного [PERSON] заповіту є зрозумілим та не викликає неоднозначного його тлумачення, відсутні підстави для тлумачення вказаного заповіту. Крім того, відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Таким, чином в заповіті заповідач може розпорядитись тим майном, яке належить йому на час складення заповіту, чи належатиме в майбутньому, таке розпорядження не може стосуватись майна чи речових прав, які припинились на час складення заповіту. Згідно зі ст. 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. За ст.ст. 79, 81 Земельного кодексу України земельна ділянка, як об'єкт права власності є частиною земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, серед іншого, на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Наведене однозначно вказує, що право на земельну частку (пай) - майнове право та земельна ділянка - річ, є за своєю сутністю різними об'єктами цивільних прав та цивільних правовідносин, в тому числі і відносин спадкування. Тому, після отримання спадкодавцем державного акту на право приватної власності на земельну ділянку припинено існування предмета заповіту від 21.07.2004 року (права на земельну частку пай). Більше того, вказане майнове право (право на земельну частку (пай)), відносно якого спадкодавець зробив заповідальне розпорядження, на момент складення заповіту вже не існувало, оскільки державний акт на вказану земельну ділянку був виданий 18.06.2004 року та вже після цього - 21.07.2004 року спадкодавець склав свій заповіт. Тому, тлумачення заповіту, в результаті якого відбувається фактична підміна об'єкту (з майнового права на річ) - суперечить самій сутності тлумачення правочину, оскільки ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, яка не знайшла відображення у тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті. За таких обставин, позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. На підставі викладеного, ст.ст. 177, 213, 1218, 1236, 1256 ЦК України, ст.ст. 79, 81 Земельного кодексу України,

Outcome: dismissed