Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що після смерті його рідної тітки [PERSON], яка померла [INFO] залишилось спадкове майно: ? частина житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS]. Оскільки у позасудовому порядку позивач позбавлений можливості оформити спадщину після смерті тітки через відсутність правовстановлюючих документів на будинок, з цього приводу він був змушений звернутись до суду і просив визнати за ним у порядку спадкування за заповітом після смерті тітки право власності на вказане спадкове майно. У судовому засіданні представник позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що зазначенні в позовній заяві. Представник відповідача та третя особа у судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проти позову не заперечують, просять розглянути справу у їх відсутності (лист №209 від 13.08.2014р. та заява від 12.08.2014р. відповідно). Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. [INFO] померла [PERSON], яка за життя, а саме: 21.11.1984 року склала заповіт, зареєстрований у реєстрі за №104, яким заповіла все своє майно яке знаходжиться в с.Лебедівка Вишгородського району Київської області позивачу та третій особі - кожному порівну. Крім того, позивач був спадкоємцем за заповітом щодо майна його померлої матері [PERSON], та 07.05.2002р. отримав відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частину будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка площею 0,2337га., на якій розташовано житловий будинок на праві власності належить позивачу, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії КВ №097468 від 22.03.2004р. Як вбачається з спадкової справи, що № 8/2014 після померлої [INFO] [PERSON], [PERSON], також будучи спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та скориставшись своїм правом, передбаченим ст.1273 ЦК України, відмовився від своєї частки спадщини на користь позивача, про що приватному нотаріусу Вишгородського районного нотаріального округу подав відповідну заяву. Однак, відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 09.04.2014р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно після смерті [INFO] [PERSON] Підставами для такої відмови послугувало те, що після смерті останньої залишилось спадкове майно, а саме 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель і споруд, яке їй належало, але не було оформлене (зареєстроване) у встановленому законом порядку. Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суду слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків, а також положеннями ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР». Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок, виготовленого 17.04.2002 року КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами побудовано ще у 1963 року. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1950 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року №56. Згідно з п. 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (була чинною до 13 грудня 1995 року), не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди в сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації. Відповідно до довідки № 218 від 06.04.2014 року Лебедівської сільської ради згідно запису в погосподарській книзі за № 5, особистий рахунок житлового будинку в [ADDRESS], 1/2 частина домоволодіння належить [PERSON], а інша 1/2 частина домоволодіння належить [PERSON] Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Отже, враховуючи, що встановлено достатньо підстав для ухвалення рішення про задоволення позову - у матеріалах справи маються відповідні докази, які судом дослідженні, при задоволенні позовних вимог права будь-яких інших осіб порушені не будуть, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року), ст. 1273 ЦК України та

Outcome: approved