Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в обґрунтування якого посилається на те, що відповідно до запису в Погосподарській книзі (Облікова картка об'єкта по господарського обліку) Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області [PERSON] станом на 1990 рік був власником житлового будинку [ADDRESS] На підставі рішення 17 сесії 23 скликання Заворсклянської сільської ради Полтавського району від 15.03.2001 року позивачу - [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га на території [ADDRESS] для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель. Державний акт серія [NUMBER] зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER]. На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок літ. «А-1,а,а2» та господарські будівлі та споруди: навіс літ. «al», літня кухня літ. «Б», сарай літ. «Б1», гараж літ. «Б2», погріб літ. «б», гараж літ. «61», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Е», навіс тимчасовий літ. «Ж», сарай літ. «З», сарай літ. «з», навіс тимчасовий літ. «И», колодязь №1, хвіртка, огорожа №4,5,9, вигріб №6, свердловина №7, ворота з хвірткою №8. Визначення суспільної групи господарства було урегульовано Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року. Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 20 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В подальшому, у 2010 році з метою поліпшення житлових умов та для особистих потреб за власні кошти позивачем було самочинно реконструйовано житловий будинок літ. «А-1, а,а2» та самочинно побудовано гараж літ. «б1». 21.10.2016 року було складено КП «Бюро технічної інвентаризації містобудування полтавського району» Архітекіурно-будівельний висновок про технічний стан вказаного житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS]. Так, встановлено, що будинок розташований на земельній ділянці без порушення ДБН України, технічній стан основних конструктивних елементів будинку - задовільний, основними видами інженерного обладнання будинок забезпечений. На сьогодні житловий будинок літ. «А-1,а,а2» містить у своєму складі коридор (1-1) площею 4,8 кв. м., санвузол (1-2) площю 9,3 кв. м., кухню (1-3) площею 14,0 кв.м., кімнату (1-4) площею 16,3 кв. м., кімнату (1-5) площею 28,0 кв.м., кімнату (1-6) площею 10,7 кв.м., тамбур (1-7) площею 8,9 кв.м., топочну (2-1) площею 5,9 кв.м., загальна площа будинку становить 97,9 кв.м., житлова 55,0 кв.м. Відповідно до ДБН В. 3.2-2-2009. «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та ЗУ «Про комплексну реконструкцію кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду»), - реконструкція житлового будинку - перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв'язку зі зміною геометричних розмірів функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників. Самовільно реконструйований житловий будинок «А-1,а,а2» та самовільно побудований гараж літ. «б1» (як і інші господарські споруди) за вказаною адресою придатні для подальшої експлуатації за призначенням. Зараз позивач має намір оформити за собою право власності на належне йому житло, але не може цього зробити, оскільки має місце самочинне будівництво. У зв'язку з цим змушений звертатися до суду. В судовому засіданні позивач позов підтримав, та прохав його задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідача Заворсклянської сільської ради Полтавського району заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що земельна ділянка на якій розташований будинок та господарські споруди позивача надавалась останньому для комерційного використання і відповідно за яку він сплачує орендну плату. Також вказала , що будівлі на які позивач прохає визнати право власності збудовані з порушенням будівельних норм. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явилася надавши довіреність на представлення її інтересів позивачу по справі , який вказав, що його дружина повністю погоджується з позовними вимогами. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції та сектор містобудування та архітектури Полтавської районної державної адміністрації, в судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, та вказали на те, що не заперечують щодо позову в разі отримання позивачем позитивного висновку щодо відповідності збудованих ним об»єктів будівельним нормам. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи вважає позов таким, що підлягає до часткового задоволення. Так судом встановлено, що відповідно до запису в Погосподарській книзі (Облікова картка об'єкта по господарського обліку) Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області [PERSON] станом на 1990 рік був головою домогосподарства розташованого в [ADDRESS] На підставі рішення 17 сесії 23 скликання Заворсклянської сільської ради Полтавського району від 15.03.2001 року позивачу - [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га на території [ADDRESS] для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель. Державний акт серія [NUMBER] зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER]. На вказаній земельній ділянці знаходиться житловий будинок літ. «А-1,а,а2» та господарські будівлі та споруди: навіс літ. «al», літня кухня літ. «Б», сарай літ. «Б1», гараж літ. «Б2», погріб літ. «б», гараж літ. «61», сарай літ. «В», вбиральня літ. «Г», сарай літ. «Е», навіс тимчасовий літ. «Ж», сарай літ. «З», сарай літ. «з», навіс тимчасовий літ. «И», колодязь №1, хвіртка, огорожа №4,5,9, вигріб №6, свердловина №7, ворота з хвірткою №8. Визначення суспільної групи господарства було урегульовано Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року. Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 20 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. В подальшому, у 2010 році з метою поліпшення житлових умов та для особистих потреб за власні кошти позивачем було самочинно реконструйовано житловий будинок літ. «А-1, а,а2» та самочинно побудовано гараж літ. «б1». 21.10.2016 року було складено КП «Бюро технічної інвентаризації містобудування полтавського району» Архітекіурно-будівельний висновок про технічний стан вказаного житлового будинку та господарських будівель по [ADDRESS]. Так, встановлено, що будинок розташований на земельній ділянці без порушення ДБН України, технічній стан основних конструктивних елементів будинку - задовільний, основними видами інженерного обладнання будинок забезпечений. На сьогодні житловий будинок літ. «А-1,а,а2» містить у своєму складі коридор (1-1) площею 4,8 кв. м., санвузол (1-2) площю 9,3 кв. м., кухню (1-3) площею 14,0 кв.м., кімнату (1-4) площею 16,3 кв. м., кімнату (1-5) площею 28,0 кв.м., кімнату (1-6) площею 10,7 кв.м., тамбур (1-7) площею 8,9 кв.м., топочну (2-1) площею 5,9 кв.м., загальна площа будинку становить 97,9 кв.м., житлова 55,0 кв.м.. Зараз позивач має намір оформити за собою право власності на належне йому житло, але не може цього зробити, оскільки має місце самочинне будівництво. У зв'язку з цим змушений звертатися до суду. За змістом ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документ який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до п. 5 ст. 376 ЦК України. - на вимогу власника (користувача) земельні ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до ст... 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності. Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умов надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленою порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину | земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу Україну набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільні правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо (правова висновки щодо застосування статей 331, 376 ЦК України Верховного Суду України у постанові від 28 січня 2015 року (справа №6- 225цс14). Відповідно до роз'яснень, викладених п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 .жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства. що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни дарування, за правом спадщини. Як вбачається з п. 8 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)», право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК України), землекористувачі (стаття 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети, будівництво, здійснене без дозволу або проекту, будівництво, здійснене з порушенням норм і правил. Згідно п.7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва), не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами: про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Пунктом 12 вказаної постанови передбачено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. У пункті 20 вказаної постанови передбачено, що вирішуючи справи про самочинне будівництво (нове будівництво, реконструкцію зі зміною площі та зайняттям земельної ділянки, прибудови, надбудови) об'єкта нерухомості, здійснене у разі відмови у видачі документів, які надають право виконувати будівельні роботи (повідомлення про початок будівельних робіт, реєстрація декларації про початок виконання будівельних робіт, видача технічних умов, видача вихідних даних тощо), але з додержанням державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів і порядку розгляду цих питань, суд має врахувати, що відмова у наданні дозвільних документів може бути оскаржена до суду заінтересованою особою у порядку адміністративного судочинства. Якщо такі дії в судовому порядку не оскаржено, це не є підставою для відмови в позові, проте суд при розгляді справи має дати правову оцінку такій відмові, зокрема, за правилами статті 212 ЦПК. Відповідно до пункту 2.4 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24 травня 2001 року № 127, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 10 липня 2001 року за № 582/5773, та змінами до неї, дачний будинок - це житловий будинок для використання протягом року з метою позамiського вiдпочинку. У межах одного поселення або району можуть передбачатися змiшанi типи використання земельних дiлянок: для відпочинку, ведення садiвництва та городництва тощо з будівництвом як дачних, так i садових будинкiв. На дiлянках садових (дачних) будинкiв можуть бути розмiщенi також господарські будiвлi (у тому числi для утримання домашньої птицi, кролiв тощо). Пунктом 2.2 вказаної Інструкціїї зазначено, що прибудовою (до житлового будинку) є частина будинку, розташована поза контуром її капiтальних зовнiшнiх стiн i яка має з основною частиною будинку одну (або бiльше) спiльну капiтальну стiну. Прибудови мають внутрiшнє сполучення з основними частинами будинкiв. До них вiдносяться: прибудованi житловi кiмнати та допомiжнi примiщення (тамбури, веранди, кухнi, комори, ваннi кiмнати, вбиральнi тощо). Згідно п.3.2 розділу 3 вказаної Інструкції, не належать до самочинного будівництва: для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинкiв:зведення на земельнiй дiлянцi тимчасових будiвель та споруд, навiсiв, альтанок, наметiв, накриття, сходiв, естакад, лiтнiх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетiв, вбиралень, вигрiбних ям, замощень, парканiв, вiдкритих басейнiв та басейнiв iз накриттям полегшеної конструкцiї, погребiв, входiв в погреби, пiдпiрних стiн, ворiт, хвiрток, приямкiв, терас, ганкiв. Аналіз змісту вказаних норм права вказують на те, що для переобладнання, перебудови чи добудови належного на праві власності нерухомого майна, крім переобладнань, які не вважаються самочинним будівництвом, його власнику необхідно попередньо звернутися до органу місцевого самоврядування за одержанням дозволу на проведення конкретних робіт і у випадку отримання відмови оскаржити її до суду. Наказом міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 79 від 24.04.2015р. затверджений Порядок прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт. Відповідна заява подається через центр надання адміністративних послуг. Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Суди не повинні заміняти органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо здійснення ними повноважень, встановлених Конституцією та законами України. Разом з тим, не може бути застосовано правила статті 376 ЦК при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі (ганок, веранда, мансарда тощо). Так, положення ст. 179 ЦК України вказують на те, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. Відповідно до ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно зі ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту ст.187 ЦК України вбачається, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Відповідно до ст.188 ЦК України, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ). Правочин, вчинений щодо складної речі, поширюється на всі її складові частини, якщо інше не встановлено договором. Згідно висновку з Полтавської районної Державної адміністрації від 29.05.2017 року розміщення на земельній ділянці по [ADDRESS] житлового будинку «А-1» з добудовою тамбура «а», топочної «а2» та навісу «а1» відповідає нормам ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» в частині місця розміщення будівель та споруд в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд. Літня кухня «Б», сараї «Б1», «З», «з», гаражі «Б2», «б1» та тимчасовий навіс «И» розміщені з порушенням норм ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» в частині протипожежних розривів між будинками або окремо розташованими господарськими будівлями відповідно до ступеня їх вогнестійкості, а також місця розміщення будівель та споруд в межах ділянки землекористування відносно прилеглих земельних ділянок, будівель і споруд. З огляду на вище викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення а саме у визнанні права власності за позивачем на будівлі та споруди, які відповідають нормам ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» та ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення» згідно наданого висновку і відмові в задоволенні позовних вимог щодо визнання права власності на будівлі та споруди які не відповідають нормам ДБН. Судові витрати підлягають стягненню з позивача.

Outcome: partial