Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, розмір вимог за яким збільшив протягом судового розгляду, про захист прав споживача шляхом стягнення грошових коштів, сплачених позивачем за договором про підготовку здобувача наукового ступеня, неустойки, яка передбачена статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також моральної шкоди. В позові зазначив, що 20 грудня 2010 року уклав з відповідачем договір № 608 про підготовку здобувача наукового ступеня кандидата наук, одним з обовязків відповідача за яким є обовязок призначення позивачеві як здобувачу наукового керівника з числа докторів наук, а за рішенням вченої ради університету з числа кандидатів наук. Зазначений обовязок відповідач не виконав. 24 листопада 2011 року голова спеціальної ради університету [PERSON] повідомив позивачеві, що наукового керівника, яким був призначений кандидат наук [PERSON], позивачеві не затвердили. При цьому співробітники університету, а саме: керівник кафедри фінансового права [PERSON], проректор з наукової роботи [PERSON], начальник аспірантури [PERSON], пояснивши, що причиною недопущення наукового керівника до роботи є те, що [PERSON] не обіймає в університеті посаду доцента, запевнили позивача в наданні йому наукового керівника, чия кандидатура буде відповідати вимогам закону. Між тим до 2014 року відповідач вказаного обовязку не виконав, і оскільки здобувачі наукового ступеня кандидата наук проводять роботу над дисертацією під контролем наукового керівника, позивач з вини відповідача був позбавлений можливості проходити підготовку до захисту та захистити кандидатську дисертацію. У звязку з неналежним виконанням відповідачем зобовязань за вказаним договором позивач просить стягнути на його користь вартість сплачених за договором коштів за навчання на дату предявлення вимоги у сумі 32165 грн., а також 474440 грн. 43 коп. пені у відповідності до п. 5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», а також моральну шкоду у сумі 35078 грн. 40 коп., яка зумовлена емоційними переживаннями через неотримання того, на що він розраховував, укладаючи договір, усвідомлення, що час дії договору, який оплачував позивач, потрачений ним марно. В заяві про збільшення позовних вимог (а. с. 136-137) просить про стягнення з відповідача 32165 грн. основного боргу, 595610 грн. 13 коп. пені, 35078 грн. 40 коп. моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Пояснив, що твердження відповідача про призначення [PERSON] науковим керівником [PERSON] є неспроможними, оскільки про існування наказу про призначення науковим керівником не було відомо самому [PERSON], тому він не міг здійснювати від імені університету керівництво щодо підготовки позивача, саме тому відповідач і не оплачував роботу [PERSON] Окрім того, [PERSON] взагалі не міг бути призначений науковим керівником, так як законом передбачено, що науковим керівником може бути лише атестований педагогічний працівник, який обіймає посаду доцента. У звязку з викладеним просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Представник відповідача, належним чином повідомленого про час та місце вирішення спору, до суду не зявився, надавши суду письмові заперечення проти позову. За вказаних обставин у відповідності до ст.169 ЦПК України суд вважає за можливе вирішувати справу у відсутність представника відповідача, на підставі наданих сторонами фактичних даних. З письмових заперечень відповідача випливає, що відповідно до заяви позивача від 11.11.2010 року, заяви [PERSON] щодо надання дозволу на здійснення наукового керівництва від цієї ж дати, висновку наукового керівника [PERSON] за наслідками співбесіди із здобувачем [PERSON] позивачеві на його прохання на підставі рішення вченої ради університету призначено наукового керівника. Призначення [PERSON] науковим керівником підтверджує факт підписання [PERSON] заяви позивача про уточнення теми дисертаційного дослідження. Твердження позивача про несплату заробітної плати за роботу [PERSON] спростовує зміст наказу про нарахування грошових коштів науковим керівникам, в тому числі і [PERSON] Доказом надання освітніх послуг є видання наказу від 26.11.2010 року про прикріплення здобувачів до кафедр та призначення наукових керівників, яким [PERSON] прикріплено в якості здобувача до кафедри фінансового права університету, а науковим керівником призначено кандидата юридичних наук [PERSON] Інші освітні послуги, обовязок надання яких прийняв на себе відповідач, під час дії договору забезпечувались відповідачем, про що свідчить складання позивачем іспитів з іноземної мови, філософії та спеціальності і отримання відповідного посвідчення № 515 від 20.01.2012 року, що спростовує наведені позивачем в заяві доводи про неможливість складання кандидатських іспитів в Національному університеті ДПС України. Небажання позивачем використовувати надані йому договором права не свідчить про ненадання відповідачем освітніх послуг і не є підставою для відмови у їхній сплаті. Належне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором підтверджується встановленими Ірпінським міським судом Київської області під час розгляду справи за позовом Національного університету державної податкової служби України до [PERSON] про стягнення заборгованості за надання освітніх послуг обставинами. Зазначене рішення набрало законної сили, тому встановлені ним обставини мають для суду при розгляді цієї справи преюдиціальне значення. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON], зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторонами укладений договір від 20.12.2010 року про підготовку здобувача наукового ступеня кандидата наук (а. с. 8). Серед обовязків виконавця (відповідача) за цим договором у відповідності до п. 2.6. договору є обовязок на підставі письмового висновку передбачуваного наукового керівника за результатами співбесіди із здобувачем та висновків відповідної кафедри, відділу, лабораторії прикріпити здобувача у якості здобувача; а також обовязок у разі необхідності та за згодою здобувача призначити йому наукового керівника з числа докторів наук, а за рішенням вченої ради кандидатів наук. На підставі заяви [PERSON] від 11.11.2010 року його було прикріплено здобувачем до кафедри фінансового права та призначено науковим керівником кандидата юридичних наук [PERSON] (а. с. 61-64); 25 листопада 2010 року вченою радою університету затверджено тему дисертаційного дослідження та призначено [PERSON] науковим керівником (а. с. 65). На засіданні кафедри фінансового права від 24.05.2012 року було вирішено уточнити тему дисертаційного дослідження здобувача кафедри фінансового права [PERSON] за погодженням з науковим керівником [PERSON] (а. с. 66, 67). В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області, якою залишено без змін рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24.12.2014 року в справі за позовом Національного університету державної податкової служби України до [PERSON] про стягнення заборгованості (а. с. 78-79), встановлено, що університет зобовязання за контрактом (договором № 608) виконав повністю, надав освітню послугу та відрахував [PERSON] з числа здобувачів за порушення умов контракту. Констатуючи виконання університетом всіх умов укладеного між сторонами договору, колегія суддів надала оцінку відповідним доказам, які були надані суду і при розгляді цієї справи (а. с. 80-83). Ухвалою суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою рішення суду першої і апеляційної інстанцій залишені без змін, також встановлено, що позивачем (Національним університетом державної податкової служби України) виконані всі умови укладеного між сторонами договору (а. с. 114-115). Під час розгляду вказаної справи позивач, заперечуючи проти вимог про стягнення з нього грошових коштів за навчання, заявляв, що невиконання ним у повному обсязі цього обовязку зумовлено невиконанням університетом обовязку призначити йому наукового керівника, що за його доводами виразилось в повідомленні йому керівництвом наукового закладу про небажання наукового керівника співпрацювати з ним (а. с. 82). З наведеного випливає, що позивачем застосовувалось знаряддя захисту свого права в цій частині шляхом заперечення проти позовних вимог про стягнення вартості навчання, проте суди встановили відсутність при виконанні договору університетом будь-яких порушень своїх обовязків, в тому числі тих, на які посилається позивач в цьому позові. І оскільки вказані обставини встановлені під час розгляду справи, у якій брали участь ті самі особи, такі обставини є обовязковими для суду при вирішенні цієї справи. Згідно із ст. ст. 58, 59 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінивши надані суду фактичні дані, суд, перш за все, виходячи з презумпції обовязковості для суду встановлених рішенням суду в іншій справі обставин, разом з тим вважає, що позивач наданими ним і в цій справі доказами не довів невиконання відповідачем обовязків за договором, не спростував встановлених рішеннями суду обставин, що ґрунтуються на сукупності належних та допустимих доказів, які також не спростовані позивачем. У звязку з викладеним суд не приймає показання свідка [PERSON] про те, що він не отримував від університету жодного повідомлення з інформацією про те, що він призначений науковим керівником [PERSON], а знав про ці обставини від самого здобувача. З описаних міркувань, а саме з того, що факт призначення [PERSON] встановлений судом і підтверджений допустимими доказами, виходить суд, відкидаючи доводи позивача і його представника про неможливість призначення науковим керівником [PERSON], який не є атестованим педагогічним робітником. Крім наведених доводів, суд виходить з того, що ст. 48 «Положення про підготовку науково-педагогічних і наукових кадрів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 309 від 01.03.1999 року, на яку посилається представник, не містить вимоги про обовязкову атестацію наукового керівника, а лише надає рекомендації щодо призначення науковими керівниками здобувачів докторів наук або за рішенням вченої ради, як виняток, кандидатів наук, що, до речі, і відбувалося у випадку призначення науковим керівником [PERSON], який є кандидатом юридичних наук. Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, а в силу ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, обєктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для зверненням особи за судовим захистом. Вирішуючи позов на користь відповідача, суд не вбачає ознак порушення права позивача, що не дає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed