Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідачів, обґрунтовуючи його підставність тим, що він, [PERSON] , є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] являються сином та дочкою колишньої його співмешканки, а малолітній [PERSON] сином [PERSON] місце проживання яких було зареєстроване у належному йому житловому будинку, утім відповідачі фактично не проживають у вказаному будинку більше одного року, не несуть жодних зобов`язань щодо утримання майна, тому позивач вважає, що відповідачі втратили право на користування належним йому житлом. Оскільки відповідачі не бажають самостійно знятися з реєстрації місця проживання, а даний факт перешкоджає йому як власнику повною мірою здійснювати свої правомочності щодо належного майна, вказане стало підставою звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 20.11.2019 розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін та визначено відповідачам строк для подання відзиву. У визначений судом строк відповідачі відзиву та заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін не надали, тому суд здійснює розгляд справи у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, встановив, що\~\~ [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом № [NUMBER] про право особистої власності на жилий будинок з господарськими будівлями, виданим на підставі рішення виконкому Староприлуцької сільської ради (а.с.6). Право власності зареєстроване за позивачем 18.11.2004 року КП «Віннице обласне об`єднане БТІ», на що вказує штемпель відповідного змісту на звороті договору. Згідно із записами у Домовій книзі на вищевказане домоволодіння встановлено, що місце проживання відповідачів було зареєстроване у житловому будинку за [ADDRESS] , на що вказує штемпель відповідного змісту (а.с.9, 10). Як убачається з Акту обстеження матеріально-побутових умов життя від 09.05.2019 (а.с.7), [PERSON] , [PERSON] та її малолітній син [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживають більше одного року. Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів, такими, що втратили право користування належним його житловим будинком. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідачі вселились у спірний житловий будинок в якості членів сім`ї власника житлового будинку як діти та онук колишньої співмешканки позивача і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку, відповідачі на даний час спільним побутом із позивачем не пов`язані, не проживають у належному позивачеві житловому будинку більше року, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. За таких обставин, суд дійшов, що позов слід задовольнити у повному обсязі. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до\~Глави 8 ЦПК України.

Outcome: approved