Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 10.04.2020 в розмірі 25000,00 грн.,пеню в розмірі 52500,00 грн. та судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що позивач передав в борг під розписку відповідачеві 25000,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 30.09.2020. У разі несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 5 відсотків від суми за кожен день прострочення. На день подачі позову до суду, відповідач кошти не повернув. Позивач в судове засідання не з`явився, проте згідно заяви просить суд розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, а також не подав відзиву на позовну заяву і не повідомив про поважні причини неявки в судове засідання, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчать оголошення Прилуцького міськрайонного суду про виклик до суду розміщеного на офіційному веб-сайті судової влади України в мережі Інтернет pr.cn.court.gov.ua, зокрема, відповідно до ч.ч.7,8 ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації. У зв`язку з цим суд на підставі ст. 280 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно оригіналу розписки від 10.04.2020 року позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 25000,00 грн., які останній зобов`язувався повернути до 30.09.2020 року. Зазначена розписка була власноручно написана відповідачем. У разі несвоєчасного виконання зобов`язання відповідач зобов`язався виплатити пеню в розмірі 5 відсотків від суми боргу за кожен день прострочення (а.с.22). На дату подання позову, а саме на 19.11.2020 та на дату розгляду справи, сума боргу не повернута. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Положеннями ч.2 ст.1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним, зокрема і з моменту передання грошей. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що узгоджується з вимогами положення ч.1 ст.1047 ЦК України. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК України). Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення та дату отримання коштів. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс15. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.3 ст.1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Зі змісту наявного в матеріалах справи оригіналу розписки вбачається, що відповідач 10.04.2020 взяв у позивача в борг 25000,00 грн., які зобов`язався повернути до 30.09.2020. Тож, вказана розписка беззаперечно містить у собі відомості як щодо отримання відповідачем коштів, так і щодо строку їх повернення, яким визначено 30.09.2020, що засвідчено особистим підписом відповідача. Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов`язання, зокрема, передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25 квітня 2012 року (справа № 6-24ц12). На підтвердження неповернення відповідачем боргу за позикою саме позивачем надано суду оригінал розписки від 10.04.2020. Ці обставини, з урахуванням вимог ст.545 ЦК України, беззаперечно свідчать про невиконання відповідачем боргового зобов`язання перед позивачем. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При подачі позовної заяви до суду позивачем сплачено судовий збір за подання позовної заяви в сумі 840,80 грн. Крім того, у відповідності зі ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічні висновки викладено в постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач надав суду ордер на надання правової допомоги, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, договір про надання правової допомоги (а.с.7-8). Враховуючи вище викладене, суд вважає за необхідне відмовити у стягненні з відповідача витрат на правничу допомогу, так як жодних доказів про розмір витрат на правничу допомогу не надано. За встановлених обставин, з урахуванням принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, а саме, в частині стягнення боргу у розмірі 25000,00 грн. та пені за прострочення зобов`язання у сумі 10000,00 грн.

Outcome: partial