Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] , належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на підставі договору дарування від 18.01.2007 року, що укладений між Відкритим акціонерним товариством «Нижньодніпровський трубний завод» та Дніпровською міською радою, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Літаш І.І. та зареєстрований в реєстрі за № 181. Право власності зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 16.12.2011 року. Балансоутримувачем даного гуртожитку є Комунальне підприємство «Жилсервіс - 5» Дніпровської міської ради. [PERSON] (відповідач) мешкає та зареєстрована в кімнаті [NUMBER] вказаного гуртожитку з 31 травня 2016 року, що підтверджується штампом про реєстрацію місця проживання на 12 сторінці паспорту громадянина України; також проживання відповідача в зазначеній кімнаті гуртожитку підтверджується Єдиною довідкою про відсутність заборгованості за житлово-комунальні послуги від 07.07.2016, що видана бухгалтером Комунального підприємства «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, в якій зазначено, що відповідач мешкає в кімнаті [ADDRESS] , та довідкою №1509, що видана Комунальним підприємством «Жилсервіс - 5» Дніпровської міської ради, відповідно до якої відповідач зареєстрований за вказаною адресою. При зверненні до суду із вказаним позовом, позивач зазначає, що відповідач займає вказане житлове приміщення незаконно, заселення відбувалося незаконно без достатніх правових підстав, оскільки Комісією з питань надання житлової площі в гуртожитках комунальної власності територіальної громади м. Дніпра рішення щодо надання відповідачу для проживання кімнати [NUMBER] в гуртожитку, що зазначений вище, не приймалось, Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради, який є правонаступником управління житлового господарства Дніпровської міської ради, розпорядження про надання житлової площі в гуртожитку і ордер на житлову площу в гуртожитку відповідачу не видавався. Предмет позову становить вимога про виселення відповідача з кімнати № [NUMBER] у гуртожитку, розташованому за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях. В поданому відзиві на позов відповідач зазначив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідач мешкає та зареєстрована в кімнаті [ADDRESS] з 31 травня 2016 року, на що вказує в своєму позові позивач. ЇЇ реєстрацію було проведено, про що поставлена відповідна відмітка в паспорті громадянина України відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, тобто структурним підрозділом позивача. В той же час на її ім`я КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради було відкрито особовий рахунок, за яким вона стала сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги, що підтверджується довідкою позивача, в тому числі від 07.07.2016 року. У відзиві зазначається, що також довідкою про склад сім`ї від 07.07.2016 № 1509, виданою КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, останній підтвердив її проживання в гуртожитку та визнав його, вказавши в довідці про її постійне проживання в зайнятому житловому приміщенні. Таким чином, на переконання відповідача, її вселення в спірне житлове приміщення та реєстрація в ньому проведені за згоди та сприяння підприємств та організацій, прямо підпорядкованих позивачеві. З часу її реєстрації в гуртожитку по [ADDRESS] , вселення в нього та відкриття особового рахунку і по цей час, балансоутримувач - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, як підприємство позивача, отримує від неї кошти, як оплату за спожиті житлово-комунальні послуги та надає їй послуги з обслуговування будинку. Відповідач переконана, що ,таким чином, можна стверджувати, що позивач через підпорядковані йому підприємства, бенефенціаром яких він є, визнав її вселення та проживання в гуртожитку, надавши їй таке право та не оспоривши його протягом більш ніж 3 років. Так, відповідач зареєстрована в спірній кімнаті в гуртожитку 31.05.2016, а позов про її виселення було подано позивачем 25.09.2019 року, тобто після спливу строку позовної давності в 3 роки. Крім того, твердження позивача про незаконність її вселення у зв`язку з відсутністю у відповідача ордера є несправедливим та безпідставним, оскільки вона була вселена за згоди позивач підпорядкованою йому юридичною особою та зареєстрована структурним підрозділом позивача. На час її вселення та реєстрації позивач знав про її вселення та реєстрацію, таким чином надав добровільну згоду на її вселення та проживання, тому застосування статті 116 Житлового кодексу України, на яку посилається позивач, є несправедливим та таким, що не підлягає застосуванню. У зв`язку з викладеним відповідач вважає, що позивач подав позов безпідставно, позовні вимоги не підлягають задоволенню, так як вона вселена самим позивачем та зареєстрована ним же на законних підставах. Крім того, на переконання відповідача, позов подано зі спливом строку позовної давності. Так, виходячи з позову Дніпровської міської ради, відповідач вважає, що строк позовної давності у позивача для визнання її такою, що самоправно зайняла житлове приміщення та виселення з нього, виник з наступного дня після її реєстрації в цьому приміщенні, тобто з 01.06.2016, а тому позов до неї мав бути пред`явлений до 01.06.2019. У відповіді на відзив позивач зазначив, що посилання відповідача на те, що вселення в спірне житлове приміщення та реєстрація в цьому проведені за згоди та сприяння балансоутримувача, яке підпорядковане Дніпровській міській раді, а останній визнав правомірність вселення та проживання в спірному житловому приміщенні, не відповідає дійсності, оскільки розпорядження про надання житлової площі в гуртожитку і ордер на житлову площу в гуртожитку відповідачу не видавався. Також позивач зазначає, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву вказує, що «з моменту реєстрації місця проживання відповідача до дати звернення позивача з позовом до суду пройшло більше 3-ох років, а тому міською радою пропущений строк позовної давності». Позивач звертає увагу суду на те, що Житловим кодексом Української РСР було передбачено спеціальний порядок надання житлового приміщення в гуртожитку. З матеріалів справи видно, що відповідачем цей порядок не було дотримано. Самовільне зайняття особою жилого приміщення є незаконним та не породжує у цієї особи право на це житлове приміщення, тому правопорушення в зазначених правовідносинах є триваючим і строк позовної давності до цих правовідносин не застосовується. Оскільки відповідачем самоправно зайнято житлове приміщення в гуртожитку, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпро, чим порушено право комунальної власності, то дана позовна заява про виселення [PERSON] з кімнати № [NUMBER] в гуртожитку, що розташований за адресою: [ADDRESS] повинна бути судом задоволена. Як встановлено судом, гуртожиток, що розташований за адресою: [ADDRESS] належить на праві комунальної власності територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради, балансоутримувачем якого є КП «Жилсервіс» Дніпровської міської ради. Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 31.05.2016, що підтверджується довідкою №1509, виданою в.о. директора КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради Старина О.М., паспортистом КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради [PERSON] (а.с. 7), штампом про реєстрацію місця проживання на 12 сторінці паспорту громадянина України [PERSON] (а.с.8 звор.), а також відповідною інформацією на запит суду (а.с. 24). Згідно Єдиної довідки від 07.07.2016, [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , заборгованості за квартплату та інші комунальні послуги послуги станом на 01.07.2016 не має (а.с. 6). Правовідносини між сторонами виникли щодо законності вселення до жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 128 ЖК УРСР порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток ( ч. 2 ст. 128 ЖК УРСР). Відповідно до статті 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 84 від 27.04.2015 року, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 03.07.2015 року за № 778/27223, затверджено Положення про гуртожитки, яке встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків. Так, пунктом 8 розділу І цього Положення встановлено, що жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо. Пунктом 1 розділу II Положення встановлено, що вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку. Як встановлено за судового розгляду, відповідачу не надавалася рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток по [ADDRESS] , жила площа в гуртожитку та остання не отримувала ордер для вселення до займаного нею приміщення (кімната [NUMBER]), який відповідно до вимог чинного законодавства є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Такі дії відповідача містять ознаки самоправного зайняття жилого приміщення. Будь-яких доказів на спростування зазначеного відповідачем суду надано не було. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Посилання відповідача на обізнаність позивача про зайняття відповідачем спірної кімнати, оскільки її заселяли її, і реєстрували її місце проживання підпорядковані позивачу органи, не спростовують зазначених вище висновків суду, оскільки вочевидь вселення відповідача з порушенням порядку заселення до гуртожитку. Також суд не бере до уваги твердження відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки самовільне зайняття особою жилого приміщення є незаконним та не породжує у цієї особи право на це житлове приміщення, тому правопорушення в зазначених правовідносинах є триваючим і строк позовної давності до цих правовідносин не застосовується. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. ( ч. 3 ст.116 ЖК УРСР). Порушені права позивача з боку відповідача підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України). Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved