Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в вересні 2012 року до нього звернулася відповідач [PERSON] із проханням позичити їй гроші для придбання товару для реалізації, так як мала дві торгові точки на критому ринку м.Кіровограда. Гроші обіцяла повернути до 24.05.2013 року. 22.09.2012 року вони зустрілися з нею на її робочому місці, на торговій точці на критому ринку м.Кіровограда, він передав відповідачці 450 євро та 2500 грн. на підтвердження договору позики відповідач [PERSON] видала йому власноручно написану розписку, в якій підтвердила факт отримання грошей, що не суперечить ст.1047 ЦК України. [PERSON] також вказала в розписці, що позивач гроші з щомісячною виплатою 10 % від позиченої суми. На протязі 2012 - 2013 років остання час від часу виплачувала йому відсотки, останній раз 28.04.2014 року. Після цього відповідач припинила виплачувати кошти, посилаючись на погану торгівлю і просила зачекати щоб пізніше розрахуватися з ним. Після закінчення зазначеного в розписці строку, він неодноразово просив відповідача повернути позичену суму коштів та відсотки по щомісячній виплаті. На день складання позову офіційний курс євро складає за 1 євро - 29,7 грн. Сума боргу складає: 2500 грн. + 450 євро (450 євро х 29,7 = 13365 грн.) = 15865 грн. Відсотки за 42 місяці складають : 15865 х 10 % х 42 місяці = 66633 грн. Сума боргу за відсотками складає: 15865 грн. + 66633 грн. = 82498 грн. Протягом 2012 - 2013 років відповідач виплатила відсотки в сумі 4900 грн. Таким чином станом на день складання позовної заяви загальна сума боргу за відсотками складає 77598 грн. Так як [PERSON] борг довго вільного не повернула, він був змушений звернутися до суду з позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримав наполягав на його задоволенні. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] позов визнали, заперечували щодо його задоволення. Свої заперечення мотивували тим, що договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей. 24 грудня 2011 року відповідач дійсно отримувала від позивача гроші в сумі 450 євро та 2500 грн., які були повернуті позикодавцю у повному обсязі в 2013 році. Цей факт підтверджується наявністю оригіналів розписок у неї. Зі змісту цих розписок вбачається, що нею дійсно були повернуті отримані гроші позивачу та його дружині з відсотками, також цей факт було визнано позивачем у судовому засіданні і не заперечувався. Відповідач не заперечувала факту написання нею розписки, проте виключно як проект документу. Розписка не писалась нею як доказ наявності боргу чи як доказ отримання нею під час написання розписки грошей. Враховуючи обставини справи, дана розписка не відповідає вимогам щодо укладення договору позики, так як в момент написання розписки грошові кошти їй не були передані. Зазначені обставини свідчать про безгрошовість даної розписки. Дана розписка не відповідає вимогам, установленим для таких видів правочинів, а саме розписка підписана лише відповідачем і не підписана позивачем; у розписці відсутні відомості які дають можливість конкретно ідентифікувати осіб (сторони розписки) відсутні ідентифікаційні коди, паспортні дані сторін, дані про свідків їх підписи, які засвідчували свою присутність при складані розписки та передачі коштів; не вказаний час складання розписки та час передачі коштів; також на звороті розписки позичальника містять лише записи щодо дат і розміри грошових сум та підпис невстановленої особи, що не є письмовим документом на підтвердження укладення боргової розписки. В розписці відсутні підтверджуючи дані фактичної передачі коштів, саме від позивача до відповідача, оскільки в розписці вказано, що відповідач «бере» у позивача кошти, а «не отримала» отже ця форма розписку має характер пропозиції і не є доказом факту передачі грошової суми позичальнику. Суд заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає зі слідуючих підстав. Статтею 202 Цивільного кодексу України (далі по тексту ЦК України) визначено, що є правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.207 ЦК України правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. З розписки, яка мається на а.с.25-а.с.25 зворот вбачається, що [PERSON] [INFO], бере в борг гроші в [PERSON] 450 євро і 2500 грн. з щомісячною виплатою 10 % 22.09.2012 року по 24.05.2013 року. Вищевказана розписка не містить зобов'язання про повернення коштів, тобто дана вимога про обов'язковість зазначення строку та порядку повернення позикодавцеві позики визначена ч. 1. ст.1049 ЦК України не дотримана. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що позивачем в підтвердження укладення договору позики між ним та відповідачем по справі надана розписка, яка не відповідає вимогам чинного законодавства так як не має зобов'язання про повернення коштів, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed