Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень (а.с.43-46), просить суд стягнути з відповідача на свою користь: - 6206,00 грн. заборгованість по заробітній платі за період з 03.02.2015р. по 30.06.2015р.; - 23 706,04 грн. - середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати; - 3 022,60 грн. компенсацію за невикористані дні відпустки. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, з 24.04.2007р. по 02.09.2013р. він працював на посаді водія автотранспортних засобів на підприємстві відповідача. Також, з 03.02.2015р. по 07.08.2015р. він працював охоронником на підприємстві відповідача, який, свою чергу, має перед ним заборгованість по заробітній платі за період з 03.02.2015р. по 30.06.2015р. у розмірі 6 206,00 грн. В порушення трудового законодавства, у день його звільнення з посади водія автотранспортних засобів підприємство відповідача не провело з ним повний розрахунок по заробітній платі, внаслідок чого, на підставі ст.117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки заробітної плати у розмірі 23 706,04 грн., а саме за період з 03.09.2013р. по 31.12.2014р. Крім того, за його підрахунками, за попередні роки роботи на підприємстві відповідача в нього залишились невикористаними 34 календарних дня відпустки, на підставі чого, згідно ст.24 ЗУ «Про відпустки», він має право на отримання компенсації за вказані дні невикористаної відпустки, яка складає 3022,60 грн. Крім того, за час його роботи охоронником на підприємстві відповідача, відповідач не виплатив йому заробітну плату за період з 03.02.2015р. по 30.06.2015р., яка, з урахуванням відомостей, наданих Управлінням ПФУ в Заводському районі м. Дніпродзержинська, складає 6 206,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позов свого довірителя у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Водночас, не заперечував проти заочного розгляду справи у зв'язку із повторної неявкою в судове засідання представника відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно записів у трудовій книжці позивача (а.с.55-56), останній, з 24.04.2007р. по 02.09.2013р. працював водієм автотранспортних засобів на підприємстві відповідача. Також, з 03.02.2015р. по 07.08.2015р. працював охоронником на підприємстві відповідача. Як стверджує позивач, при його звільненні 02.09.2013р. відповідач не виплатив йому всієї суми, що належала йому від підприємства, внаслідок чого, на підставі ст.ст.116, 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки заробітної плати, а саме за період з 03.09.2013р. по 31.12.2014р. Як вбачається з наданої позивачем виписки по картковому рахунку позивача, у день його звільнення 02.09.2013р. заробітна плата на картковий рахунок позивача відповідачем не перераховувалась. Згідно ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» N 108/95-ВР від 24.03.1995р., працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 117 КЗпП, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно роз'яснень, наданих у п.20 Постанови Верховного Суду України N 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Згідно роз'яснень, наданих у п.21 вищевказаної Постанови, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно п.8. Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи положення п.8 Постанови Кабінету Міністрів України N 100 від 08.02.1995р. «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, приймаючи до уваги те, що, розрахунок, здійснений позивачем за період з 03.09.2013р. по 31.12.2014р., розрахований позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, та, з урахуванням відомостей, наданих Управлінням ПФУ в Заводському районі м. Дніпродзержинська. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, а саме, згідно наданих на запит суду Управлінням ПФУ в Заводському районі м. Дніпродзержинська Індивідуальних відомостей про застраховану особу - [PERSON], за період роботи позивача з 03.02.2015р. по 30.06.2015р. утворилась заборгованість по заробітній платі перед позивачем у розмірі 6 206,00 грн. Водночас, як вбачається з наданої позивачем виписки по картковому рахунку позивача, у день його звільнення 07.08.2015р. заробітна плата на картковий рахунок позивача відповідачем не перераховувалась. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що, дійсно мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати у розмірі 23 706,04 грн., а також заробітної плати за період з 03.02.2015р. по 30.06.2015р. у розмірі 6 206,00 грн. Водночас, щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні відпустки суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні. Як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу (довідки; відомості; розрахунку та інше), з якого можливо встановити, що, дійсно, на час звернення позивача із даним позовом до суду, позивач, у період своєї роботи не використав 34 календарних дня відпустки, та, при його звільненні йому не була виплачена грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористані дні відпустки є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Таким чином, задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд, приймаючи до уваги, що, позивач звільнений від сплати судового збору, вважає необхідним стягнути судовий збір з відповідача на користь держави.

Outcome: partial