Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є власником приміщення у комунальній квартирі за №65 у будинку №20, що знаходиться по вул.Театральній в м.Херсоні. Разом з ним зареєстрований колишній власник [PERSON] У звязку з наведеним просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням у комунальній квартирі за №65 у будинку в будинку №20, що знаходиться в м.Херсоні по вул.Театральній. В судове засідання позивач не зявився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, однак надав заяву про розгляд справи без його участі. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON], відповідно до договору купівлі-продажу приміщення у комунальній квартирі від 09.06.2016р., посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], придбав у [PERSON] приміщення у комунальній квартирі за №65 у будинку за №20, що знаходиться по вул.Театральній в м.Херсоні; зареєстрованого 09.06.2016р. у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності під номером обєкту 14923112. [PERSON], залишився зареєстрований, як колишній власник, за даною адресою не проживає. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Outcome: approved