Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що їй на праві власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS], яку вона придбала у 2002 році. При цьому, постійно проживає в с. Великий Глибочок, Тернопільської області, тому зазначеною квартирою не користувалася. У березні 2016 року випадково дізналася, що зазначена квартира продана невідомій їй особі - [PERSON]. Наміру продавати квартиру не мала, договорів купівлі-продажу не підписувала. Крім того, зазначила, що підпис від її імені зроблено іншою особою. На підставі наведеного, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р.О. надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON], перебуваючи в шлюбі з [PERSON], 12.12.2002 придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS]. 16.02.2016 було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., відповідно до якого [PERSON] продала належну їй на праві власності спірну квартиру [PERSON]. Після чого, 29.03.2016 відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі 2000000,00 грн. у ТОВ «Інвест кредит Груп» під іпотеку придбаної за 900000,00 грн. квартири [ADDRESS]. Згідно висновку №1703 від 22.04.2016 почеркознавчого дослідження підпису та почерку від імені [PERSON] Київської незалежної експертної установи, підпис від імені [PERSON], зображення якого міститься в електрокопії Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.02.2016, зареєстрованому в реєстрі за №327, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Русланом Олеговичем, виконаний не [PERSON], а іншою особою. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Положеннями ч. 1-3 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз'яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.». Крім того, п. 8 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 216 ЦК України визначено правові наслідки недійсності правочину, так, частиною 1 вказаної статті передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За нормою ст. 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу втрат майнового характеру діями відповідача, позивачем було доведено наявність протиправності діяння відповідача, так, зокрема позивачем у позові та представником позивача в судовому засіданні було доведено те, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 16.02.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено без волевиявлення [PERSON], без її відома та нею не підписувався, та що існують підстави для застосувати наслідків передбачених ст. 216 ЦК України, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Окремо слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження позиція представника відповідача щодо підстав відмови в задоволенні позову, дану позицію суд оцінює хибною з юридичної точки зору, спробою уникнути цивільно-правової відповідальності, та такою, що повністю та беззаперечно спростовується матеріалами справи та встановленими в ході розгляду справи обставинами. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем підлягають стягненню з відповідача. На підставі наведеного,

Outcome: approved