Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача вартості належного позивачу автомобіля Chevrolet Aveo, який відповідач утримує у себе без належних на те підстав та не повертає власнику. На обґрунтування вимог позивач в заяві та в судовому засіданні зазначив, що в 2008 році придбав у кредит автомобіль Chevrolet Aveo (н.з. [NUMBER]). В 2010 році позивач домовився з відповідачем, що той буде спільно з ним користуватись вказаним автомобілем, на виконання даних домовленостей позивач 19.11.2010 року склав нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважив відповідача користуватись та керувати даним автомобілем. В лютому 2013 року позивач скасував видану ним раніше довіреність та запропонував відповідачу повернути належний позивачу автомобіль, проте той відмовився повертати автомобіль. Оскільки позивач добровільно не повернув йому автомобіль - позивач звернувся до суду з позовом про витребування автомобіля. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 27.05.2013 року позов задоволено. Позивач після отримання виконавчого листа за даним рішенням, пред'явив його до примусового виконання до відділу ДВС. В подальшому позивач дізнався про рішення державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження і передачу матеріалів до правоохоронних органів для притягнення боржника до відповідальності за невиконання рішення суду. Позивач вважає таке рішення державного виконавця незаконним, але його не оскаржував. Оскільки автомобіль позивачу не повернуто позивач просив стягнути з відповідача грошові кошти, які той сплатив за даний автомобіль банку в сумі 74663,33 грн. (кошти внесенні на погашення тіла кредиту та процентів за користування кредитом). В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином (особисто під підпис). Від відповідача не надходило будь-яких заяв та не повідомлено про причини неявки. Від представника відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв'язку з тим, що відповідач не отримав матеріали позовної заяви та у зв'язку з виїздом представника відповідача за межі Баштанського району. При цьому, відповідач особисто не з'явився в судове засідання без вказівки на будь-які причини своєї неявки, а представник відповідача не надав на розгляд суду доказів поважності своєї неявки (при цьому з відповідної заяви про відкладення розгляду справи слідує, що представник відповідача здав її особисто до канцелярії суду в день розгляду справи - 07.02.2014 року, тобто, перебував у приміщенні суду та мав можливість прийняти участь в судовому засіданні) тому просто повідомлення про неможливість участі представника в розгляді справи не є достатнім доказом об'єктивної неможливості відповідача та його представника прийняти участь в судовому засіданні, призначеному на 07.02.2014 року о 10.00 год., і повідомлений в заяві представника відповідача факт неотримання відповідачем матеріалів позову спростовується власноручною розпискою відповідача від 03.02.2014 року про отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі та матеріалів. Вказані обставини з врахуванням того, що належним чином повідомлений відповідач та його представник про бажання надання суду своїх доказів не заявляли взагалі і позивач наполягає на заочному розгляді справи - суд ухвалив про заочний розгляд справи через неявку належним чином повідомленого відповідача без повідомлення причин неявки та визнання неповажними причин неявки представника відповідача в судове засідання. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11299970000 від 19.02.2008 року; акт вибору автомобіля від 15.02.2008 року; договір купівлі-продажу автомобіля №87 від 18.02.2008 року; акт прийому-передачі автомобіля від 19.02.2008 року; договір добровільного страхування транспортного засобу №119-20090220-0142-4959-13 від 20.02.2008 року; поліси добровільного страхування транспортного засобу; квитанцію від 23.02.2011 року №N01ZU51092; повідомлення приватного нотаріуса [PERSON] від 27.02.2013 року про скасування довіреності; витяг з Єдиного реєстру довіреностей про скасування довіреності; постанову про закриття кримінального провадження №12013160140000200 від 21.03.2013 року; постанову про закриття кримінального провадження №12013160140000571 від 14.10.2013 року; рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 27.05.2013 року; письмові пояснення [PERSON] від 04.07.2013 року начальнику ВДВС Баштанського РУЮ; постанову державного виконавця ВДВС Баштанського РУЮ від 15.07.2013 року про закінчення виконавчого провадження; повідомлення слідчого СВ Баштанського РВ УМВС України в Миколаївській області від 03.01.2014 року про початок досудового розслідування; довідку АТ «УкрСиббанк» від 16.01.2014 року №679 про стан кредитної заборгованості [PERSON]), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником автомобіля Chevrolet Aveo SF69Y, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], який той придбав 18.02.2008 року за кредитні кошти. Відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11299970000 від 19.02.2008 року, вказаний автомобіль було передано в заставу банку ПАТ «УкрСиббанк» (п. 2.1 договору). П. 2.6 договору забороняв розпорядження предметом застави (в тому числі і передачу його в інше користування) без попередньої письмової згоди банка. Всупереч цьому в листопаді 2010 року позивач надав право користування вказаним автомобілем відповідачу, та з початку 2013 року автомобіль знаходиться у відповідача, проте відповідач не повертав автомобіль позивачу на його вимогу. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 27.05.2013 року в справі про витребування вказаного автомобіля був встановлений факт володіння відповідачем автомобілем позивача без достатніх правових підстав та відповідача зобов'язано повернути вказаний автомобіль позивачу. Судове рішення було звернуто до примусового виконання проте постановою державного виконавця від 15.07.2013 року виконавче провадження закінчено на підставі п. 11 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач вказує, що до теперішнього часу його автомобіль не повернуто. Зазначені правовідносини врегульовані ст. 1213 ЦК України. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Із ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на положення ч.2 ст. 1213 ЦК України та просить стягнути з відповідач вартість належного позивачу автомобіля, оскільки той добровільно автомобіль повертати не бажає. При цьому, положення ч.2 ст. 1213 ЦК України моделюють правовідносини, при яких безпідставно набуте майно об'єктивно неможливо повернути в натурі, в тому числі і в порядку примусового виконання судового рішення (наприклад знищення майна, його викрадення у набувача, неможливість встановлення місцезнаходження майна, коли об'єктивно вичерпані всі можливості встановлення такого, та інше). Проте, в супереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не повідомив та надав суду доказів того, що автомобіль, який підлягав примусовому витребуванню у відповідача та поверненню позивачу, не можливо повернути в натурі та вичерпані всі можливості та заходи щодо розшуку автомобіля та передачі його власнику. З позовної заяви та пояснень позивача слідує, що він не погоджується з рішенням державного виконавця про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання судового рішення про повернення позивачу його автомобіля, яке винесено на підставі п. 11 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку із поверненням виконавчого документа до суду у випадку, передбаченому ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (коли виконати рішення без участі боржника неможливо). Проте позивач у встановленому законом порядку вказану постанову державного виконавця не оскаржував, звернувшись натомість до суду з іншим позовом до відповідача про стягнення з нього вартості автомобіля (в розмірі сплачених за нього коштів кредитору) без достатніх для того підстав. При цьому, державним виконавцем в ході виконання судового рішення про витребування автомобіля не встановлено той факт, що у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, оскільки встановлення такого факту державним виконавцем було б підставою не для закінчення виконавчого провадження за п. 11 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», а для повернення виконавчого документа стягувачу за п. 6 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», що дало б можливість позивачу ставити питання про стягнення з відповідача вартості майна, яке повернути в натурі не можливо. За таких обставин, оскільки позивачем не доведена неможливість повернення йому в натурі безпідставно набутого відповідачем майна та існують інші способи захисту порушеного права позивача, в тому числі і в частині оскарження рішень державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або ж в частині роз'яснення судового рішення про повернення автомобіля чи зміну способу його виконання (якщо в тому є нагальна необхідність), - в задоволенні позову належить відмовити. Крім того, з уточнених позовних вимог слідує, що ціна позову становить 74663,33 грн., тому судовий збір мав бути сплачений в розмірі 746,63 грн., натомість позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 998,03 грн., тобто, 251,40 грн. судового збору внесені позивачем в більшому розмірі, аніж це передбачено законом, та вказана сума має бути повернута позивачу відповідно до п.п. 1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного та ст. 1213 ЦК України та

Outcome: dismissed