Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом і просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] [PERSON] шляхом зняття з реєстрації [PERSON] та її неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO].н. та [PERSON], [INFO].н за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 квітня 2017 року йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] У квартирі [ADDRESS] разом з нею, [PERSON] проживає дочка [PERSON], [INFO]. Крім неї та дочки у квартирі зареєстрована її сестра - [PERSON], [INFO] та її неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які у квартирі не проживають та не проживали з моменту реєстрації. Відповідачка квартирою не користується, не допомагає утримувати її в належному стані, не сплачує послуги водо-, газопостачання, квартирну плату. На відповідачку та її неповнолітніх дітей нараховується квартирна плата та інші послуги, які вона вимушена сплачувати самостійно. Речей відповідачки у квартирі не має. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України тільки члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що належить йому, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Отже, лише у члена сім'ї власника будинку і лише за наявності у власника права приватної власності на це майно існує право на користування даним нерухомим майном. Відповідачка право користування нерухомим майном не набула. Реєстрація відповідачки в квартирі з неповнолітніми дітьми створює їй перешкоди у реалізації свого права щодо розпорядження власністю. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідачка не бажає. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради, головний спеціаліст сектору з питань усиновлення, опіки та піклування над дітьми служби у справах дітей в судовому засіданні пояснила, що органом опіки та піклування Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради приймалися спроби встановити місце проживання неповнолітніх дітей відповідача, проте, їй не відомі результати цих дій і вона взагалі не обізнана з цього приводу та керується порадою юридичного відділу Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради, за якою рішення суду повинно ґрунтуватись на підставі чинного законодавства. Вважала, що позов підлягає задоволенню та просила суд постановити рішення з урахуванням норм діючого законодавства. Відповідач у судове засідання не з'явилась, викликалась за місцем реєстрації належним чином, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надала. Відомостей щодо фактичного проживання відповідача суду надано не було. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи суд приходить до наступного. Так, судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що за адресою - квартира [ADDRESS] мають реєстрацію місця проживання п'ятеро осіб - позивач [PERSON], відповідач [PERSON], а також [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником вищевказаної квартири є позивач - [PERSON] За відомостями даного Витягу державна реєстрація права власності на зазначену квартиру відбулась 18.04.2017 року (а.с. 4). Згідно Акту від 02 червня 2017 року, посвідченого головою ОК «ЖБК «ІНГУЛЕЦЬ-5», мешканці будинку [ADDRESS] [PERSON], власник квартири № 1 [PERSON] склали Акт про те, що у квартирі [ADDRESS] прописана та не проживає з лютого 2007 року [PERSON], [INFO], а також не проживають двоє неповнолітніх дітей [PERSON], фактичне місце проживання вказаних осіб не відомо (а.с. 8). Згідно відомостей відділу адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с.14) відповідач [PERSON] зареєстрована за спірною адресою з 13.02.2007 року. При цьому, набувши власність на квартиру з 18.04.2017 року, позивачем не викладені обставини щодо наймача чи власника квартири на момент реєстрації відповідача, підстав реєстрації відповідача у квартирі та її статусу - член сім'ї наймача/власника чи інша особа тощо. З доданих до позову доказів суд не має можливості встановити, за якими обставинами позивач набула право оформити право власності на квартиру, що надало б суду можливість з'ясувати, чи не порушені при цьому права відповідача та її малолітніх дітей, зареєстрованих на той час у квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлено, що вказаний вище Акт від 02 червня 2017 року, доданий позивачем до позову (а.с. 8), є, крім письмового пояснення позивача у своєму позові, єдиним доказом позивача на обґрунтування тієї обставини, що відповідач разом зі своїми неповнолітніми дітьми не проживає за їх зареєстрованим місцем проживання з лютого 2007 року. Жодних відомостей про фактичне місце проживання відповідача разом з малолітніми дітьми суду не надано. Дані відомості не встановлені також органом опіки та піклування, який, в обов'язковому порядку, має брати участь у захисті прав та інтересів малолітніх дітей. Так, відповідно до ч. 4 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо, крім іншого, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ч. 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При цьому, в судовому засіданні орган опіки та піклування Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради, який представляв головний спеціаліст сектору з питань усиновлення, опіки та піклування над дітьми служби у справах дітей, жодних відомостей щодо розв'язання спору суду не надала, стосовно постановлення рішення покладалась на думку суду. Усно повідомила, що органом опіки та піклування Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради приймалися спроби встановити місце проживання дітей, проте, їй не відомі результати цих дій. При цьому, представник органу опіки та піклування пояснила, що вона взагалі не обізнана з цього приводу і керується порадою юридичного відділу Інгулецької районної у місті Кривому Розі ради, за якою рішення суду повинно ґрунтуватись на підставі чинного законодавства. Таким чином, при розгляді даної справи, судом встановлена відсутність з боку органу опіки та піклування будь-якого захисту прав та інтересів неповнолітнього [PERSON], [INFO] та малолітньої [PERSON], [INFO], що само по собі суперечить інтересам дітей, враховуючи відсутність відповідача, як законного представника малолітніх дітей. Між іншим, саме на орган опіки та піклування чинним законодавством України покладається обов'язок такого захисту. Позивач вважає, що відповідач та її неповнолітні діти створюють їй перешкоди у реалізації свого права щодо розпорядження власністю, що також у судовому засіданні зазначав представник позивача, і просить усунути їй перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою, шляхом зняття з реєстрації відповідача разом з її неповнолітніми дітьми. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Враховуючи правові підстави даного позову і його правове обґрунтування, суд вважає, що він не підлягає задоволенню з огляду на те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. При цьому, під час розгляду справи суд з'ясовував, чи не бажає представник позивача уточнити позов, проте останній такого бажання не виявив. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог, та постановити рішення за тою вимогою, яку сторона позивача не заявляла. Щодо вимоги позивача про зняття з реєстрації відповідача та її неповнолітніх дітей, суд вважає за необхідне зазначити, що зняття з реєстрації місця проживання проводиться відповідним органом реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням, виселення, що набрало законної сили, а не судом, а тому зняття з реєстрації місця проживання відповідача не належить до компетенції суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed