Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до якої ввійшла земельна ділянка, право власності на яку за спадкодавцем було посвідчено Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Він являється спадкоємцем за заповітом, однак у передбачений законом строк не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як тривалий час перебував у жалобі після смерті матері та мав поганий стан здоров'я. Крім цього маючи заповіт та отримавши правовстановлюючі документи на спадкове майно вважав, що цього досить для прийняття спадщини. Просив визначити йому додатковий строк для вчинення вказаний дій. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позові. Представник відповідача в задоволенні заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмово листом. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON], яка мешкала в [ADDRESS], у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла, в тому числі, земельна ділянка площею 3,172 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розташована на території Чернечослобідської сільської ради Буринського району Сумської області, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], свідоцтвом про народження та паспортом позивача, довідкою Чернечослобідської сільської ради (а.с.3-5,7-9). За життя, 17.02.1997 року [PERSON] посвідчила у Чернечослобідській сільській раді заповіт, яким все своє майно заповіла своєму сину - [PERSON], позивачу по справі, що вбачається із заповіту (а.с.6). Будучи спадкоємцем за заповітом позивач заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори в установлений законом строк не подав. Згідно з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №472381132 спадкові справи після смерті [PERSON] не заводилися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Частиною 1 статті 1261 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений позивачем з поважних причин, на час відкриття спадщини, мав хворобливий стан здоров'я, а з висновку військово - лікарської комісії вбачається, що останньому постановлено діагноз олігофренія в ступені помірної вираженої дебільності. В наслідок вказаного захворювання психіки, позивач доброчесно вважав, що оскільки він має заповіт та правовстановлюючі документи на спадкове майно, то він вважається таким, що прийняв спадщину. Такі обставини, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні фактичні данні про заперечення будь-кого щодо переходу до позивача спадкового майна належного спадкодавцю, спадщина до теперішнього часу залишається відкритою, суд визнає поважними, оскільки вони, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, були для нього об'єктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стаття 1 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб, позивач, пов'язаний зі спадкодавцем кровним походженням, усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб'єктом яких він є. Зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, а також з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved