Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором 21/А-08 від 28 лютого 2008 року у сумі 105756, 30 гривень та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 28 лютого 2008 року укладений кредитний договір №21/А-08, відповідно до умов якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 7000 доларів США терміном до 27 лютого 2009 року, а останній зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Свої зобовязання за договором банк виконав, видавши [PERSON] кредит у зазначеній сумі. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобовязання за договором не виконала та не здійснила погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, у звязку з чим, станом на 09 лютого 2017 року за нею утворилася заборгованість у розмірі 32618,56 доларів США, яка складалася з наступного: 5318,56 доларів США заборгованість за кредитом, 14372,13 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 12927,87 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Позивач зазначає, що від вищевказаної суми заборгованості необхідно відрахувати суму, яка була стягнута з відповідачів за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 грудня 2009 року, а саме у розмірі 5323,32 доларів США, з яких: 5318,56 доларів США заборгованість за кредитом, 4,76 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, і тоді остаточна сума заборгованості відповідачів перед банком складатиме 27295,24 доларів США. Одночасно, позивач вказує, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення з відповідачів заборгованості, користується правом, встановленим законодавством, згідно якого не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому в позовних вимогах просить стягнути з відповідачів часткову суму заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3930,00 доларів США. 28 лютого 2008 року, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір поруки. Відповідно до умов вказаного договору, позивачем було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань за кредитним договором 21/А-08. Оскільки письмова вимога, направлена на адресу відповідачів, була залишена без задоволення, позивач змушений звертатися до суду. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявився, надав суду заяву, якою просить задовольнити позовні вимоги, розглянути справу у його відсутність, у разі неявки відповідачів ухвалити заочне рішення по справі. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно і належним чином, шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст. 122 ЦПК України, причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Крім того, як вбачається з поштових відміток, які містяться на зворотних поштових повідомленнях, відповідачі відмовилися від одержання судових повісток. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 28 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809) та [PERSON] укладений кредитний договір № 21/А-08, за умовами якого [PERSON] надає Позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом кредитування 7000 доларів США, а Позичальник зобовязується повернути отриманий кредит 27 лютого 2009 року, сплатити відсотки у встановлені даним Договором терміни, а також виконати інші зобовязання згідно цього Договору в повному обсязі. Договір підписаний сторонами. В забезпечення виконання зобовязань за вищевказаним кредитним договором, 28 лютого 2008 року між [PERSON] та ПриватБанком укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] поручився за виконання боржником обовязків, що виникли на підставі кредитного договору від 28 лютого 2008 року №21/А-08, згідно якого боржник повинен виконати зобовязання з повернення кредиту, наданого у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 7000 доларів США у строк до 27 лютого 2009 року включно, згідно графіків погашення кредиту та відсотків ( Додатки до Кредитного договору); сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 16% річних в дату сплати процентів, згідно графіків погашення кредиту та відсотків ( Додатки до кредитного договору); сплати відсотків за користування кредитом при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту у розмірі 32% річних в дату сплати процентів, зазначену вище, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодувати збитки у відповідності, порядку та строки зазначені у Кредитному договорі. Відповідно до п.2 зазначеного договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Згідно п.5, п.6 договору поруки, у випадку невиконання боржником якого-небудь зобовязання, передбаченого п.1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобовязань. Поручитель зобовязаний виконати зобовязання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п.5 цього договору. Згідно ч.1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим, із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). З п.12 договору поруки вбачається, що порука за цим договором припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Як вбачається з кредитного договору №21/А-08 від 28 лютого 2008 року, кінцевим терміном погашення основного боргу за ним є 27 лютого 2009 року. Враховуючи те, що на момент звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з позовом про стягнення заборгованості з поручителя, сплинув строк дії договору поруки укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем [PERSON], в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя необхідно відмовити. В частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зі змісту кредитного договору №21/А-08 вбачається, що відповідач [PERSON] підтвердила своїм особистим підписом, що ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг. У зазначеному кредитному договорі визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи, свої зобовязання банк перед відповідачем [PERSON] виконав. Відповідачем [PERSON] не в повному обсязі сплачувалася сума кредиту та проценти за користування кредитом, у звязку з чим, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 09 грудня 2009 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі філії « Харківського головного регіонального управління» ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором кредиту №21/А-08 у сумі 25820,76 грн., з яких: 2579,68 грн. сума простроченого кредиту, 23,09 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. Також зазначеним рішенням суду з відповідачів стягнуто державне мито в розмірі 258,21 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у сумі 30,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що на момент подання зазначеного позову до суду, відповідач [PERSON] не виконала зобов'язання за кредитним договором №21/а-08 від 28 лютого 2008 року, неповернутою станом на 09 лютого 2017 року залишилась сума 27295,24 доларів США, з яких 14372,13 доларів США заборгованість по відсотках за користування кредитом; 12927, 87 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов? язань за договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином. З аналізу норм зазначеної глави 50 ЦК України вбачається, що рішення суду про стягнення заборгованості в зв'язку з невиконанням зобов'язання не припиняє виконання зобов'язання, будь-які інші підстави припинення зобов'язання договором позики сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на підставі кредитного договору від 28 лютого 2008 продовжуються. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11). Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. При цьому суд зазначає, що що проценти, визначені статтями\~536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання позивачем зобов'язань за кредитним договором, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за відсотками. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі за №6-145цс14, грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 Про систему валютного регулювання і валютного контролю вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» має необхідні ліцензії та дозволи на здійснення валютних операцій відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Виходячи з того, що виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, позивачем в позовних вимогах визначений грошовий еквівалент в іноземній валюті, з урахуванням положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд визначає суму заборгованості, що підлягає сплаті в гривнях, за офіційним курсом станом на 09 лютого 2017 року та погоджується з розрахунком, наданим позивачем. На час розгляду справи судом, відповідачем [PERSON] не надано даних, що свідчать про погашення нею заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку. Крім того, суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст.617 ЦК України. 11 лютого 2017 року позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення № 30.1.0.0/2-720 із розрахунком заборгованості за кредитним договором та вимогою погасити заборгованість у термін не пізніше 5 календарних днів після отримання повідомлення. Судом встановлено, що на час розгляду справи у суді вимога Банку про погашення заборгованості відповідачем [PERSON] не задоволена. Крім того, суд вважає за необхідним зазначити про можливість стягнути з відповідача [PERSON] лише частину заборгованості за відсотками, що виникла в неї перед позивачем станом на 09 лютого 2017 року, оскільки відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Розподіл судових витрат в справі визначається у відповідності з положенням ст. 88 ЦПК України. Згідно платіжного доручення № ВОJ67В189Y від 27 лютого 2017 року позивачем при предявленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у сумі 1600 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, а саме з відповідача [PERSON] на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: partial