Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики та розпискою, процентів річних за користування позикою посилаючись на те, що передав у позику грошові кошти, від повернення яких відповідач відмовляється. Тому вимушений звернутися до суду про стягнення боргу. Представник позивача у судове засідання з'явилася, підтримала позовні вимоги, не заперечує щодо заочного розгляду справи, надала суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог . Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце судового розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, постановивши заочне рішення. Заслухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що між сторонами 07 серпня 2014 року укладено договір позики з зазначенням строку повернення до 01 жовтня 2014 року. Відповідачем того ж дня отримано у позику 80 тис. грн., що еквівалентно 6425 дол. США під 20% річних від суми позики. Факт отримання коштів [PERSON] підтверджується власноруч написаною розпискою. Вимогами п.2 договору позики визначено, що суму позики позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві готівкою в гривнях, що еквівалентно доларам США за офіційним курсом НБУ. Відповідач у визначений строк зобов'язання за договором позики, не виконала. Відповідно до п.6 зазначеного вище договору якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сто відсотків річних від простроченої суми. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Крім цього, згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Суд вважає, що волевиявлення відповідача підтверджується власноруч написаною розпискою. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням наведених вище аргументів суд рахує, що відповідачем не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про стягнення коштів за договором позики. Суд вважає, що позивач має право на повернення основного боргу у розмірі 6425 доларів США, що еквівалентно станом на день збільшення позовних вимог 12.05.2015 року (6425х20,589) 132284,33 грн.; 100% річних за користування коштами з 02.10.2014 року по 12.05.2015 року у розмірі 80820,29 грн. (132284,33х100%/100%/365х 223); 20% річних за користування коштами з 07.08.2014 року по 12.05.2015 року у розмірі 20223,19 грн. (132284,33х20%х279/365) та інфляційні витрати з серпня 2014 по квітень 2015 року - 64249,08 грн. тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні тому сума заборгованості підлягає до стягнення. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved