Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 20.01.2014 року. В обґрунтування вимог посилається на те, що в слідчому підрозділі Кремінського РВ УМВС України в Луганській області відкрито кримінальне провадження, внесене 12.07.2013 року до ЕРДР за №120130460001169, за фактом крадіжки в період з 15.04.2004 року по 15.05.2004 року майна позивача з його будинку за адресою вул.. Ворошилова 29 в м. Кремінна, де його визнано потерпілим. Оскільки тривалий час злочин не розкрито, осіб, причетних до крадіжки не встановлено, позивач вважає, що має право на відшкодування за рахунок Держави шкоди, завданої йому, як потерпілому, внаслідок кримінального правопорушення. А тому, просив стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України 29152,60 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 20 тис.грн моральної шкоди. В судовому засіданні позивач уточнив свої вимоги і підтримав їх в частині стягнення з відповідача лише 29152,60 грн на відшкодування матеріальної шкоди, пов»язаної з відновленням розграбованого невідомими особами його будинку. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, був повідомлений належним чином. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову, в яких наполягав, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем в справі, а є лише розпорядником коштів. Порокурор заперечував проти задоволення позову та посилався на відсутність у позивача належних доказів спричинення шкоди. Суд, вислухавши пояснення позивача, висновок прокурора, вивчивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Частина 2 ст 3 Конституції України встановлює, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним оборв»язком держави. Стаття 8 Конституції України визначає, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу а її норми є нормами прямої дії. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Стаття 1177 Цивільного Кодексу України, чинна з 14.06.2014 року. Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону(ч1). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому в за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (ч2). Редакція цієї статті, яка діяла раніше (підчас початку правовідносин сторін), більш конкретно встановлювала підстави такого відшкодування Державою, а саме якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Судом встановлено, позивач дійсно ще 17.05.2004 року звертався до органів міліції із заявою з приводу крадіжки майна із належного йому домоволодіння вул.. Ворошилова 29 в м. Кремінна (ас4). За вказаною заявою було порушено кримінальну справу за ст. 185ч3 КК України за правилами КПК(1961), а його визнано потерпілим (ас23). В слідчому підрозділі Кремінського РВ УМВС України в Луганській області відкрито кримінальне провадження, внесене 12.07.2013 року до ЕРДР за №120130460001169, за фактом крадіжки майна позивача з його будинку за адресою вул.. Ворошилова 29 в м. Кремінна в період з 15.04.2004 року по 15.05.2004 року, де його також визнано потерпілим Злочин до сьогодні не розкрито, особу, яка вчинила злочин не встановлено, проводяться оперативно-слідчі дії (ас85). Позивачем визнано, що він є засновником та учасником в одній особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Гермес-1». Натепер в правовому полі України не існує Закону, згідно якого компенсується шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Проте, системний аналіз наведених норм законодавства і встановлених правовідносин сторін та обставин справи суд приводить до висновку, що позивач має право звернутися до суду із позовом про відшкодування шкоди в порядку ст. 1177 ЦК України, і таке право підлягає захисту. При цьому суд зауважує, що сам факт не розкриття злочину і не встановлення особи, яка його вчинила протягом тривалого часу, є лише підставою можливості звернення до суду за відповідною компенсацією від Держави. Розмір же шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, на переконання суду, підлягає доказуванню на загальних підставах. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст 61 цього Кодексу. Частина 4 цієї статті вимагає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно приписів ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному,об»активному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів(ч1). Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення(ч2). Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. (ч3). Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в прийнятті (ч4). Позивачем не надано жодного, заслуговуючого на увагу, доказу щодо розміру завданої йому шкоди. Кількість, якість, стан, перерахованого позивачем в позовній заяві, нібито викраденого, майна із зазначенням на його розсуд його вартості, станом на вересень 2013 року, нічим не підтверджено (ас1-3). Вартість відновлюваного ремонту домоволодіння позивача, станом на 13.03.2013 року, відображена в розрахунку (ас7), та Акт приймання нібито виконаних робіт за липень 2008 року (ас 8-9) не може бути прийнято судом за допустимі і достатні докази завданої позивачеві шкоди, позаяк нічим не підтверджені та й з огляду на співпадіння в одній особі, позивача [PERSON]В, керівника підприємства замовника та керівника підрядної організації, якою зазначено ТОВ «Гермес-1». Таким чином, розмір завданої шкоди позивачем не доведено, а тому слід відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Оскільки позивач звільнений за законом від сплати судових витрат, їх необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed