Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2013 року, виданого на ім'я [PERSON] [INFO], який після померлої [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на нежитлову будівлю по [ADDRESS] та визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаної нежитлової будівлі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30 січня 1982 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу здійснено запис №2. Після укладення шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла, яка 24 травня 2005 року склала заповіт на випадок її смерті та належну їй на праві власності нежитлову будівлю - магазин по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,02 га, надану для комерційної діяльності, по [ADDRESS] на [PERSON].. 12 червня 2003 року Вертіївська сільська рада Чернігівської області, розглянувши проект змін цільового призначення земельної ділянки площею 0,02 га. по [ADDRESS], наданої в приватну власність для будівництва та обслуговування житлого будинку [PERSON], змінила призначення даної земельної ділянки для розташування об'єкту-торговельгого павільйону для торгівлі товарами різного асортименту ( під комерційну діяльність). На підставі рішення Вертіївської сільської ради III сесії XXIV скликання від 03 жовтня 2002 року на вказану земельну ділянку було видано державний акт на право власності на земельну ділянку [PERSON], тобто під час перебування з ним у шлюбних відносинах позивача. На вище згаданій земельній ділянці вони в період шлюбу за спільні кошти здійснили будівництво об'єкту нерухомого майно, яке згодом ввели в експлуатацію. Враховуючи те, що спірне майно згідно ч.2 ст.60 СК України являється спільною сумісною власністю його та [PERSON], розподіл якого свого часу добровільно не відбувся, то відповідно до ч.1 ст.70 СК України він має право на половину спірного майна подружжя. На даний час на згадане майно видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2013 року, згідно якого [PERSON] після померлої [PERSON] отримав спадщину на нежитлову будівлю по [ADDRESS], яка належала спадкодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Вертіївської сільської ради 31 березня 2005 року на підставі рішення №27 від 30 березня 2005 року та зареєстрованого у Ніжинському МБТІ 31 березня 2005 року. Вказане свідоцтво видано [PERSON] без врахування його частки у праві спільну сумісну власністі подружжя, тобто спадкове майно було набуте за час перебування в шлюбних відносинах з [PERSON], тому він має право на 1/2 частку нежитлової будівлі магазину по [ADDRESS] Чернігівської області. В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат [PERSON] підтрими позов за обставин, викладених в позовній заяві. Відповідач та його представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу [PERSON] в судовому засіданні 03.09.2014 року пояснив, що він діяв в рамках законодавства і видав свідоцтво про право спадщини на [PERSON], оскільки [PERSON] в письмовій формі відмовився від своєї частки на у праві на спільне майно подружжя. Дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов висновку, що позов незаконний, необґрунтований і не підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що передбачено і ч.1 статті 60 Цивільно-процесуального кодексу України, а відповідно до ч.4 ст.60 вказаного кодексу доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Стаття 68 Закону України «Про нотаріат» визначає, що нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, та склад спадкового майна. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], яка залишила заповіт на ім'я [PERSON]. Після смерті [PERSON] відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2013 року на нежитлову будівлю по [ADDRESS], яка була побудована в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] та являється їх спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 та 2 ст.62 СК України передбачено, що, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. На запит Ніжинського міськрайонного суду приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу [PERSON] надав копію спадкової справи №40/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON], яка містить у собі заяву [PERSON], [PERSON] про прийняття спадщини та заяву [PERSON] про відмову на одержання свідоцтв про право на частку в спільному майні, на що в майбутньому зобов'язувався не претендувати, в суд зобов'язувався не звертатися і відмовився від спадщини на користь [PERSON]. За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, в судовому засідання встановлено, що такої згоди спадкоємці не надали, тому у відповідності до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається частково недійсним за рішенням суду. Оскільки відповідач [PERSON] не мав права на спадкування в повному обсязі спадкового майна після смерті [PERSON], відповідно суд визнає частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 02 липня 2013 року, виданого на ім'я [PERSON] 20 березня 1969 року та визнає право власності на 1/2 частку нежитлової будівлі по [ADDRESS].

Outcome: approved