Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку під [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач зазначив, що він є власником указаного будинку, перебував у шлюбі з відповідачем, 21 березня 2011 року зареєстрував у цьому будинку відповідачів: свою дружину [PERSON] та її доньку [PERSON] . Рішенням суду від 15 вересня 2016 року шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] розірвано. На початку вересня 2016 року відповідачі виїхали на нове місце мешкання, адреса якого позивачеві не відома. Відповідачі, будучи зареєстрованими у будинку, фактично там не проживають. Звернення позивача із цим позовом до суду є однією із форм захисту власником своїх прав. Посилаючись на норми цивільного законодавства просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 24 квітня 2020 року було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін і відкрито провадження у справі (а.с. 14-15). Ухвалою суду від 17 серпня 2020 року вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. (а.с. 22-23). Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року закрито підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подавали. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, просив розглянути справу у відсутність представника на розсуд суду. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, прийшов до такого висновку. На підставі договору купівлі-продажу від 26 лютого 2011 року позивач є власником спірного житла - будинку під [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав від 09 березня 2011 року № 29230367, наданим суду у засвідченій позивачем копії (а.с. 7). Згідно з довідкою № 987 від 13 березня 2020 року, зокрема, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2016 року, шлюб, зареєстрований 05 серпня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] , розірвано (а.с. 8). Згідно з актом від 16 березня 2020 року, складеним головою квартального комітету № 15 м. Новомосковська, [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживають з вересня 2016 року (а.с. 9 зворот). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Фактичні обставини справи та наявні докази переконливо свідчать, що відповідач [PERSON] не проживає у житлі позивача з вересня 2016 року, виїхавши неповнолітньою разом із матір`ю і після досягнення повноліття до спірного житла не повернулась, інтересу до нього не проявила, збереження її реєстрації у спірному будинку перешкоджає позивачеві повноцінно ним користуватися та розпоряджатися. Отже, позов в частині визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку під [ADDRESS] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог, пред`явлених до [PERSON] , у задоволенні таких слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З матеріалів справи установлено, що спірний будинок був придбаний позивачем під час шлюбу з [PERSON] , виходячи зі змісту ст. 60 СК України такий будинок має правовий режим спільної сумісної власності подружжя, іншого позивачем суду не доведено. Сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу. Ураховуючи те, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, відповідач [PERSON] не може бути визнана такою, що втратила право на користування цим житлом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 459/5027/13. За правилами ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 420,40 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial