Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цивільним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання укладеного між ними договору фінансового лізингу від 22 квітня 2016 року № 004243 недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до положень укладеного між сторонами договору відповідач зобов'язався придбати та передати позивачу на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: Toyota Rav 4, вартістю - 17 998,05 доларів США, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу, сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами договору. Позивач вказує, що укладений договір фінансового лізингу № 004243 містить несправедливі умови згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує принцип добросовісності, а тому вважає, що він підлягає визнанню його недійсним у відповідності до статей 215, 218 Цивільного кодексу України. За таких обставин, позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 004243 від 22 квітня 2016 року укладений між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON], стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь позивача грошові кошти сплачені на виконання договору № 004243 від 22 квітня 2016 року у сумі 92 150 (дев'яносто дві тисячі сто п'ятдесят) гривень, а також стягнути сплачену суму судового збору в розмірі 1 561 (одна тисяча п'ятсот шістдесят одна) гривня 50 копійок. Позивач та його представник подали до суду клопотання, в якому просили розглядати справу без участі. Позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг» №723/97-ВР від 16 грудня 1997 року та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» № 2664 від 12 липня 2001 року. Згідно зі статтею 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу, фінансовий лізинг є видом цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Відповідно до статті 6 Закону «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Дана стаття також визначає істотні умови договору лізингу. Ними є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Положеннями статті 16 Закону Закону № 723/97-ВР встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Судом встановлено, що 22 квітня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] в письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 004243 (надалі - договір № 004243). Згідно його умов предметом фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме: автомобіль марки Toyota Rav 4, комплектація - Lounge, об'єм двигуна 2.2 л, привід - повний. Відповідно до пункту 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Згідно з пунком 4.1 договору лізингоодержувач повинен сплатити на поточний рахунок лізингодавця адміністративний платіж, авансовий платіж, комісію за передачу предмета лізингу та, у випадку наявності, різниці до вже сплаченого авансового платежу. Відповідно до 1.7 пункту укладеного договору № 004243 предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом терміну, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог договору № 004243 позивачем, в день його укладення, здійснено платіж в розмірі 92 150 (дев'яносто дві тисячі сто п'ятдесят) гривень. З аналізу позовної заяви, договору та додатків до нього суд приходить до висновку, що сплачена сума включає адміністративний платіж в розмірі - 1 799,8 дол. США та 20 відсотків авансового платежу в розмірі - 1 799,8 дол. США в перерахунку по курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, взятого для розрахунків за умовами договору. Розділом 12 договору врегульовано порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу. Так, за умовами пункту 12.1 договору лізингоодержувач, який не сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевияленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу (платежів) та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Судом з'ясовано, що користуючись своїм правом на розірвання договору та у зв'язку з фінансовими труднощами, що виниклими, 20 червня 2016 року лізингоодержувач надіслав лист з проханням розірвати договір, вказавши у ньому номер особистого рахунку для повернення сплаченого платежу в розмірі 92 150 (дев'яносто дві тисячі сто п'ятдесят) гривень. Всупереч процедурі передбаченій пунктом 12.1 Договору про надання письмової відповіді та терміну повернення грошових коштів, визначеному в пункті 12.4 Договору, [PERSON] не отримав жодних повідомлень про розірвання договору та наслідки такого розірвання. Сплачені кошти йому також не повернуто. Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини 5 статті 18 Закону у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд доходить висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини 1 статті 3, частина 3 статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини 3 статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини 3 статті 18 Закону). Як вбачається з тексту оспорюваного правочину, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (пункт 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Договором передбачена можливість для лізингодавця не повертати лізингоодержувачу адміністративний платіж та стягнути штрафні санкції при розірванні договору фінансового лізингу за ініціативою позивача. Такі умови договору є несправедливими у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також суд вважає несправедливими умови договору фінансового лізингу, які передбачають, що перед отримання предмету лізингу лізингоодержувач має сплатити адміністративний платіж, авансовий платіж у розмірі 50% від вартості предмету лізингу, комісію за передачу предмету лізингу. Після сплати вказаних платежів строк передачі предмету лізингу становить 120 робочих днів, тобто приблизно шість місяців. За порушення такого строку зі сторони лізингодавця відповідальність не встановлена. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Згідно з частиною 2 статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір транспортного лізингу містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі? договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відтак, договір лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Така ж правова позиція була висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року №62766цс15, від 17 січня 2017 року №363/3673/14ц. Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно з частиною 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановл ена законом (нікчемний правочин). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», лізингоодержувач зобов'язаний в першу чергу сплатити адміністративний платіж, який не входить до складу лізингових платежів та не підлягає поверненню при розірванні договору за ініціативою лізингоодержувача, при укладенні договору сторонами не дотримано положення законодавства щодо обов'язковості нотаріального посвідчення договору, то такий договір підлягає визнанню недійсним. Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, в порядку застосування наслідків недійсності правочину сплачені позивачем грошові кошти на виконання оспорюваного договору в повному обсязі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved