Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом про стягнення заборгованості за грошовим зобов'язанням та стягнення моральної шкоди, в якому після збільшення позовних вимог вказує, що його знайомий - відповідач [PERSON] неодноразово звертався до нього з проханням зайняти гроші для закупівлі товару, на що він погоджувався з умовою написання відповідачем розписок. 24 червня 2011 року відповідач отримав від нього та написав розписку про отримання 24000 гривень. 15 жовтня 2011 року відповідач зайняв 33000 грн., 02 листопада 2011 року відповідач зайняв 35000 грн., 04 лютого 2012 року відповідач зайняв 36000 грн., 03.02.2009 року - 253000 грн. Загальна сума яку відповідач зайняв по розпискам складає 381000 грн. Також вказує, що діями відповідача, йому була нанесена моральна шкода, яка виразилася в душевному стражданні, переживанні. Після такого випадку, він перестав довіряти людям, не може спокійно відпочивати, переживає, як вирішиться його питання про повернення його грошей, він не може придбати дорогої речі. Моральну шкоду оцінює в 5000 грн., яку просить стягнути з відповідача на його користь. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за розписками: від 24 червня 2011 року - 24000 гривень, від 15 жовтня 2011 року - 33000 грн., від 02 листопада 2011 року - 35000 грн., від 04 лютого 2012 року - 36000 грн., 03.02.2009 року - 253000 грн., а всього 381000 грн. Також просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5000 гривень. Позивач та представник позивача - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання адвокатських послуг, в судове засідання не з'явились, надавши заяву про розгляд справи у їх відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Згідно ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наданих доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Стаття 10 ЦПК України, закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Судом встановлено, що відповідно до розписок від 24.06.2011 року на суму 24000 грн., від 15.10.2011 року на суму 33000 грн., від 02.11.2001 року на суму 35000 грн., від 04.02.2012 року на суму 36000 грн., від 03.02.2009 року на суму 253000 грн., відповідач [PERSON] запозичив у позивача [PERSON] загальну суму - 381000 грн. Грошові кошти за вказаними розписками відповідач зобов'язався повернути позивачу на першу його вимогу та затвердив таке зобов'язання своїм підписом у кожному окремому випадку. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договорів позики й розписки свідчить про їх укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. Розписки написані власноручно відповідачем, останнім заперечень щодо недостовірності розписок суду не подано, що також підтверджує факт укладання договорів позики між ним та позивачем та фактом передачі йому позивачем грошових коштів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що відповідач свої зобов'язання повернути позивачу за першою його вимогою займані грошові кошти не виконав, до теперішнього часу запозичені гроші не повернув. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу договорами позики за розписками від 24.06.2011 року - 24000 грн., від 15.10.2011 року - 33000 грн., від 02.11.2001 року - 35000 грн., від 04.02.2012 року - 36000 грн., від 03.02.2009 року - 253000 грн., в загальній сумі 381000 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди за несвоєчасне повернення боргу за договорами позики, то суд зазначає, що Пленум Верховного Суду України в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4, вказує на те, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Доказів про те, що сторони передбачили в разі неналежного виконання обов'язків за договором позики відшкодування моральної шкоди, не надано. Чинним законодавством не передбачено відшкодування моральної шкоди за обставин, на які посилається позивач. З огляду на наведене, позов в частині відшкодування моральної шкоди не ґрунтується на законі, тому в задоволенні позовних вимог в цієї частині слід відмовити. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за позовні вимоги майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, тобто станом на розгляд справи - не менше 243,60 грн. та не більше 3654 грн. Оскільки позов в частині майнового характеру задовольняється повністю, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору за позовні вимоги майнового характеру в розмірі -1 280,00 грн. та на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 2 374 грн.

Outcome: partial