Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому (після зміни та уточнення позовних вимог) просив: 1)Визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] ,20.03.1935 року, померлої [INFO] , який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранною А.А. 21.03.2017 року за реєстровим №60409026 та скасувати його державну реєстрацію. 2)Визнати недійсним свідоцтво на спадщину за заповітом від 12.03.2019 року №293 ННТ 097695, зареєстрованого в реєстрі №293 на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранною А.А. Окрім того, просив вирішити питання про судові витрати, заявив клопотання про витребування доказів, призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, накладення арешту на спірне майно (квартиру). В судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали та просили задовольнити. Надали пояснення по суті спору, згідно яких, окрім іншого, у померлої не було ніяких особистих документів паспорту та ІПН, тому нотаріус не міг посвідчити заповіт. Вважали, що [PERSON] перед смертю не могла керувати своїми діями внаслідок зловживання алкоголем, а тому не могла розуміти значення своїх дій, коли підписувала заповіт. Крім того, [PERSON] не підписувала заповіт, оскільки погано писала. Крім того, у заповіті є граматична помилка, і, отже, він є недійсним і нотаріус не могла його посвідчити. Також, в судовому засіданні, надаючи пояснення по суті позову, позивач особисто показав, що він є онуком померлої [PERSON] . Востаннє він з померлою бабусею спілкувався десь за 10-12 років до її смерті. Вона зловживала спиртними напоями, йому про це сказали її сусіди по під`їзду. На її похованні не був, про її смерть дізнався через декілька місяців після цього. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та показав, що позивач у своїх поясненнях стверджує взаємовиключні факти одночасно зазначає і про те, що померла підписала заповіт, не розуміючи його суті, і про те, що вона заповіт не підписувала, а її підпис підроблений. Крім того, ніяких доказів щодо ніби то психічних захворювань померлої чи зловживання нею алкоголем позивачем не надано. Позивач сам відмовився в судовому засіданні від клопотання щодо призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Крім того, позивач сам показав, що не спілкувався з померлої 12 років, а тому не міг знати про її ніби то хвороби. Також, заповіт посвідчений за півтора роки до смерті заповідачки. Просив у позові відмовити. Третя особа приватний нотаріусКриворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Забуранна А.А. в судовому засіданні показала, що з позовом вона не згодна. Вона особисто посвідчувала заповіт померлої [PERSON] у неї вдома, у спірній квартирі. Інших свідків не було. Вона склала заповіт, прочитала вголос, заповідач його підписала. Ніяких сумнівів у її психічному здоров`ї та у тому, що вона розуміла значення своїх дій, у неї не було. Паспорт у заповідачки був, він описаний у реєстрі вчинення нотаріальних дій. Вона завжди виїжджає до заповідачів двічі. Перший раз - переконатися, що заповідач розуміє значення своїх дій, а вдруге власне для складання та посвідчення заповіту. Позивач неодноразово скаржилася на неї до органів Мінюсту. Проводилося декілька перевірок її дій при складанні даного заповіту. Ніяких порушень виявлено не було. Вважала, що у задоволенні позову слід відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши докази, документи та матеріали, що маються у справі, доходить до висновку про необхідність відмови у позові з наступних підстав: Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, на підставі зазначених вище прямих вимог Закону, суд вправі вирішувати позов виключно у межах та на підставі заявлених у позові позовних вимог. Як видно з позовної заяви (після уточнення та змін позовних вимог), єдиною підставою визнання заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсним позивачем зазначається той факт, що померла [PERSON] при складанні заповіту не розуміла значення своїх дій внаслідок похилого віку та зловживання алкоголем, і, отже, її волевиявлення не було вільним. Таким чином, відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, предметом доказування у позові є доказування того факту, що померла [PERSON] при складанні заповіту не розуміла значення своїх дій. Відповідно до ч.2 ст.13 ЦПК України, ч.7 ст.81 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За таких обставин, відповідно до вищевказаних прямих норм ЦПК України, обов`язок доказування обґрунтованості позовних вимог та обставин, зазначених у позові, які є предметом доказування, покладаються виключно на сторону позивача. При цьому, суд доходить до висновку, що позивачем вказаний обов`язок доказування не виконано та належних доказів щодо доказування обставин, наведених ним у позові, не надано. Так, згідно ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до абз.1,3 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Вказані правові позиції Пленумів Верховного Суду України (окрім іншого)зазначені самим же позивачем у позові. Згідно ч.1 ст.105 ЦПК України, призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити (зокрема) психічний стан особи. З наведеного вище очевидно, що у даному випадку для виконання покладеного на позивача обов`язку доказування обґрунтованості своїх позовних вимог обов`язковим є проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. При цьому, відповідно до наведених вище норм, зокрема ч.1 ст.105 ЦПК України, суд не має права призначати таку експертизу за власною ініціативою, а повинен призначити її виключно за клопотанням одної або ж обох сторін. Стороною відповідача такого клопотання не заявлялося. При цьому, позивач, заявивши при поданні даного позову клопотання про призначення вищевказаної посмертної судово-психіатричної експертизи померлої та витребування ряду доказів на підтвердження своїх позицій згідно позову, особисто, у підготовчому судовому засіданні 02.03.2020 року, при вирішенні клопотань учасників процесу, відмовився у повному обсязі від усіх раніше заявлених ним клопотань щодо витребування доказів та призначення експертиз (окрім витребування довідки щодо виклику зі станції швидкої допомоги). При цьому позивачу судом додатково ретельно роз`яснено, що у такому випадку в подальшому він не буде мати можливості заявляти клопотання про проведення експертиз, подання доказів, тощо, на що позивач пояснив, що це йому зрозуміло. Вказане зафіксовано протоколом та звукозаписом судового засідання Таким чином, у суду, відповідно до вимог Закону, відсутні підстави для призначення посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення її психічного стану на момент складання оспорюваного заповіту. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, враховуючи, що психічний стан особи на момент вчинення певного правочину (у даному випадку складання заповіту) за Законом (відповідно до ч.1 ст.105 ЦПК України) може бути підтверджений виключно висновком посмертної судово-психіатричної експертизи, він не може бути підтверджений будь-якими іншими засобами доказування. Отже, враховуючи, що від свого ж клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та витребування доказів позивач сам же відмовився в судовому засідання (причому судом було йому докладно роз`яснено процесуальні наслідки такої відмови), висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, проведеної з власної ініціативи, суду не надав, і будь-якими іншими засобами доказування психічний стан померлої [PERSON] на момент складання заповіту відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України підтверджений бути не може, суд доходить до висновку, що позовні вимоги, зазначені у позові, позивачем належним чином не доведені, і, отже, обов`язок доказування, покладений на позивача згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, ним не виконано. Посилання ж позивача та його представників, надані в усному порядку в судовому засіданні щодо ніби то обману [PERSON] відповідачем, перебування її у іншому хворобливому стані, ніби то підробки підпису померлої у заповіті, тощо, суд не приймає до уваги, оскільки вказані пояснення явно виходять за межі позовних вимог, зазначених у позовній заяві, і, отже, не можуть бути прийняті до уваги судом відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України. Суд також не вбачає підстав для звернення до органів поліції з повідомленням про ніби то вчинення у відношенні померлої злочинів з боку відповідача та третьої особи у справі (ніби то підробки підпису у заповіті, змови третьої особи з відповідачем, тощо - за словами представника позивача), оскільки, за її ж словами, вона сама неодноразово зверталася з такими заявами. Суд також зазначає про явну непослідовність та невідповідність позиції представника позивача у справі, яка одночасно стверджує, і що померла підписала заповіт, не розуміючи значення своїх дій, і що померла заповіт не підписувала, а підпис у справі є підробленим. При цьому, клопотання про призначення почеркознавчої експертизи підпису у заповіту позивачем також не заявлено і вказане питання виходить за межі позовних вимог, зазначених у позовній заяві, і, отже, не може бути прийняте до уваги судом відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України. За таких обставин суд доходить до необхідності відмови у задоволенні позовних вимог. Судом відповідно до заяви позивача про забезпечення позову було накладено арешт на спірне майно, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч.9 ст.158 ЦПК України, у випадку (…) ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного, суд вважає необхідним зазначити про зняття арешту з вказаної квартири після вступу даного рішення в законну силу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed