Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, та просить постановити рішення, яким: - визнати договір № 003572 фінансового лізингу від 15.12.2016 року укладеного між ним позивачем [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» - недійсним; - стягнути з відповідача ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь позивача [PERSON] користь грошові кошти в сумі 70 800.00 гривен, а саме: 59 000.00 гривен та 11 800.00 гривен. В обґрунтування позову посилається на те, що 15 січня 2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон » було укладено Договір фінансового лізингу №003572. Відповідно до умов якого, відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб автомобіль марки Geely LC Crss вартістю 118 000 гривен у власність та передати предмет лізингу у користування йому, позивачу в строк та на умовах, передбачених договором. Пунктами 1.7 та 1.8 вищевказаного Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Комісії за організацію, Авансового платежу, Комісії за Передачу Предмета Лізингу ; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого Авансового платежу та Комісії за організацію на умовах викладених у п. 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування Предмета Лізингу. На виконання умов цього Договору він, позивач здійснив наступні платежі на користь відповідача: 16.01.2016 року оплатив комісії за організацію та оформлення договору у сумі 11 800 грн., 23.02.2016 року здійснив оплату авансового платежу у сумі 59 000 гривен. Комісію за передачу предмету лізингу він мав намір сплатити безпосередньо перед передачею предмета лізингу, однак ТОВ «Лізингова компанія «Еталон » не здійснила жодних дій, спрямованих на виконання своїх зобов'язань за Договором, а саме не передало йому позивачу предмет лізингу у користування. У подальшому позивач звернувся з письмовою вимогою до відповідача про передачу йому предмету лізингу. У відповідь він отримав листа за № 590 від 19.04.2016 року від ТОВ «Лізингової компанії «Еталон» про те, що виявлено відсутність у Продавця вказаного позивачем предмета лізингу. У своєму листі відповідач посилався на п.3.4. Договору, що незалежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути змінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку та зазначив, що він, позивач повинен укласти з ними додаткову угоду. Вважав, що зміст договору фінансового лізингу містить несправедливі умови, оскільки встановлює жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усуває відповідальність лізингодавця, не даючи право споживачу вимагати дострокового розірвання договору. Умови передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору і дають відповідачу право не повертати суми комісії за організацію договору у разі дострокового розірвання договору споживачем, а тому відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів» наявні підстави для визнання умов договору несправедливими. Оскільки оспорюваний договір відповідно до вимог ч.2 ст. 806, ст. 799 ЦК України не був посвідчений нотаріально, він вважається нікчемним на підставі ч.ч.1, 2 ст. 215, ч.1 ст. 220 ЦК України, а згідно зі ст. 216 ЦК України лізингодавець повинен повернути йому сплачені кошти в розмірі 70 800.00 гривен. Позивач в судові засідання 19.09.2016 року, 01.11.2016 року - не прибув, про час та місце розгляду був повідомлений належним чином (а.с.29, 50). Подав заяву про підтримання позовних вимог, та розгляд справи у його відсутність (а.с.55). Будучи присутнім в судовому засіданні 12.12.2016 року підтримав позовні вимоги, та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що він виконав усі умови передбачені договором, на відміну від відповідача, який не змін забезпечити своєчасну передачу йому транспортного засобу вибраного ним, і зазначеного в договорі, запропонувавши йому у подальшому вибрати інший предмет лізингу, та укласти додаткову угоду. Дані умови на вкрай не вигідними для нього та порушують його права як споживача послуг. Представник позивача [PERSON] (а.с.20-21) підтримала доводи, викладені в позовній заяві, наполягала на задоволенні у повному обсязі. Відповідач позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення (а.с.32-47), та просив розгляд справи провести у його відсутність. Згідно письмових заперечень, за підписом директора ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» С.В.Кептє, відповідач стверджує, що за договором фінансового лізингу Лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (предмет лізинку), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідач вважає, що: - між сторонами при підписанні договору досягнуто всі істотні умови договору, а тому не може бути визнаний недійсним в порядку ст.215 ЦК України, а саме лізингоодержувачем, тобто позивачем написано заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, ним вибрано марку, модель та вартість предмету лізингу, а відповідач є посередником при купівлі-продажу товару, а тому 11 800 гривен є комісією за витрати про організації придбання товару, відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу; - діяльність ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» не суперечить правилам здійснення лізингової діяльності та жодним чином не впливає на економічну поведінку споживача продукції (в даному випадку споживача послуги), в договорі лізингу чітко визначені усі умови з якими лізингоодержувач погодився під час підписання зазначеного договору; - позивач має право не лише розірвати договір зі своєї ініціативи, а й отримати компенсацію у зв'язку з його розірванням, а саме відповідач повертає сплачені позивачем кошти зв вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансового платежу; - умовами договору визначена відповідальність лізингодавця, а саме п.12.1 договору передбачає у випадку невиконання своїх зобов'язань по договору лізингодавцем, повернення всіх сплачених коштів лізингоодержувачу та сплати штрафу у розмірі 10 % від вартості предмету лізингу; - позивач свідомо не виконав всіх необхідних умов для настання бажаного результату, чим і порушив умови договору. Як наслідок, до нього були застосовані передбачені договором штрафні санкції у вигляді не повернення комісії за організацію, що є адекватною відповіддю сторони, чиє право порушене; - доводи позивача про невідповідність п.3.5 договору ст. 808 ЦК України є безпідставними, оскільки ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» цим пунктом договору не знімає з себе відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відомості про продавця (постачальника) зазначаються в акті приймання-передачі предмета лізингу. Вказувати їх у самому договорі неможливо, оскільки на момент підписання договору невідомо: - чи виконає лізингоодержувач свої зобов'язання по договору (здійснить у повному обсязі оплату комісії за організацію та авансового платежу згідно п.1.3 договору); - до кого з дилерів чи дистриб'юторів звернеться лізингодавець для замовлення предмету лізингу; - позивач хибно вказує на обов'язкову наявність ліцензії для здійснення послуг фінансового лізингу, оскільки Нацкомфінпослуг, як єдина установа, що здійснює державне регулювання та контроль за юридичними особами, які надають фінансові послуги фінансового лізингу зазначає про те, що діяльність з надання послуг фінансового лізингу не ліцензується (довідка від 08.10.2013року серії ФЛ № 513 та лист Нацкомфінпослуг від 30.10.2015 року № 7405/16-9; - позивач помилково об'єднує самостійні фінансові послуги, які регулюються різними нормами права, зокрема: послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах та послуги фінансового лізингу; - твердження позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення договору є хибним висновком, оскільки з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6, ст.ст.806, 807, 808, 809 ЦК України і спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг» договори фінансового лізингу не підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. До моменту затвердження Кабінетом міністрів України проекту постанови, юридичні особи, що за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, повинні здійснювати діяльність з надання фінансових послуг відповідно до вимог Положення № 21 (лист Нацкомфінпослуг від 17.06.2016 року № 5031/16-8). Положення № 21 не передбачає ліцензування такого виду діяльності як фінансовий лізинг. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог за наступних підстав. Дані правовідносини регулюються нормами ст.ст.638, 652, 655, 806, 203, 215 ЦК України. Судом встановлено, що 15 січня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та позивачем [PERSON] укладено договір №003572 фінансового лізингу з додатками (а.с.9-17). За умовами договору лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п.3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Згідно п.3.1 договору предметом лізингу є автомобіль Geely LG Gross (а.с.9 зворотна сторінка). Пунктом 5.1. договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більш ніж 50 (п'ятдесят) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Позивач 16 січня 2016 року сплатив 11 800 гривен комісії за організацію, що підтверджується квитанцією № N181N42934 (а.с.19 зворотна сторінка). 23 лютого 2016 року позивачем сплачено авансовий платіж 59 000 гривен, квитанція № N181N50834 (а.с.19). На виконання умов договору, а саме п.5.1 після сплати комісії за організацію та авансового платежу, ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» повинна була в строк до 12 квітня 2016 року передати позивачу автомобіль Geely LG Gross, що є предметом лізингу. Після спливу терміну виконання зобов'язання щодо передачі автомобілю, позивач звернувся до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» з письмовою вимогою про передачу йому предмету лізингу. На своє звернення отримав відповідь № 590 від 19.04.2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про відсутність у продавця визначеного договором предмету лізингу. В цьому листі відповідач посилався на вимоги п.3.4 договору, що залежно від наявності у продавця предмета лізингу, вказаного лізингоодержувачем в даному договорі, сам предмет лізингу повинен бути замінений на інший предмет лізингу в обов'язковому порядку. Умови такої заміни, та проведення додаткових розрахунків, вказується у відповідній додатковій угоді до даного договору. Тобто відповідач просив виконати позивача свої зобов'язання згідно умов договору та замінити предмет лізингу, направивши відповідну заяву на адресу лізингодавця, для подальшого складання додаткової угоди до даного договору (а.с.18).. Згідно з додатком №1, №3 до договору фінансового лізингу № 003572 (зазначено дату договору 16.01.2016 року, тоді як фактично договір укладено 15.01.2016 року) вартість предмета лізингу становить 118 000.00 гривен; авансовий платіж - 59 000.00 гривен; комісія за організацію - 11 800.00 гривен (10 %) (а.с.15, 16). 16 січня 2016 року позивач здійснив оплату комісії за організацію в розмірі 11800.00 гривен з призначенням платежу за послуги згідно з договором фінансового лізингу (а.с.19 зворотна сторінка), 23 лютого 2016 року сплатив авансовий платіж 59000.00 гривен (а.с.19). 14 квітня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до ТОВ «ЛК «Еталон» з вимогою про передачу предмету лізингу (а.с.15 зворотна сторінка). 19.04.2016 року на адресу позивача [PERSON] відповідач ТОВ «ЛК «Еталон» повідомлення про необхідність позивачу виконати свої зобов'язання згідно умов договору та зміни предмету лізингу, направивши відповідну заяву на адресу лізингодавця, для подальшого складання додаткової угоди до даного договору (а.с.18). 01.11.2016 року позивач звернувся з заявою до відповідача про розірвання договору лізингу від 15.01.2016 року № 003571 фінансового лізингу (а.с.62), яка була отримана відповідачем 08.11.2016 року (а.с.63). Проте, станом на 12.12.2016 року відповідь на ім'я позивача від відповідача не надходила. Відповідно до п.2.1 укладеного Договору фінансового лізингу (надалі Договір) визначено, комісія за організацію одноразова плата Лізингоодержувачем Лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного Договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних отриманих від офіційних дилерів по всі Україні, супроводження Договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат Лізингодавця, що пов'язані з його виконанням ( у тому числі не зазначені в цьому Договорі, але що можуть виникнути у Лізингодавця в процесі його виконання). Пунктом 12.1 договору передбачено, що у випадку не надання лізингодавцем лізингоодержувачу предмета лізингу, визначеного в специфікації (додаток 3 до цього договору) у термін, що перевищує 30 календарних днів, від строку, вказаного в п.5.1 цього договору, лізингоодержувач має право відмовитись від даного договору в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця. В такому випадку лізингоодержувачу повертаються всі перераховані ним кошти та додатково сплачується штраф у розмірі 10% від вартості предмету лізингу. Згідно до пункту 12.12 договору фінансового лізингу у випадку його розірвання лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фiнансового лiзингу, регулюються положеннями ЦК України про лiзинг, найм (оренду), купiвлю-продаж, Законом України «Про фінансовифий лізинг» № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсним умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону). Як зазначалося раніше, пунктом 12.12 договору фінансового лізингу № 003572 у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання - 20 % від сплаченої суми авансового платежу. У такому випадку комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається. При цьому в разі збільшення вартості предмета лізингу лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем для відповідності відсоткового розміру авансового платежу фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу в момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає (пункт 5.4 договору). Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.3-4.4 договору). За таких обставин суд дійшов висновку про те, що оспорюваний пункт 12.12 договору фінансового лізингу підпадає під несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки передбачає повернення суми авансових платежів з вирахуванням штрафу за дострокове розірвання договору 20 % від сплаченої суми авансових платежів. Суд враховує, що цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а спірним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві, а тому зазначена у пункті 12.11 умова договору є несправедливою в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України). Отже, суд вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню норма статті 799 ЦК України щодо обов'язкового нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи. Також, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 111 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Разом з цим, розглядаючи зазначений спір, суд встановив, що у лізингової компанії «Еталон» на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб - відсутня (а.с.60), що відповідно до статті 227 ЦК України є підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним. З огляду на все вище перелічене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, та задоволення їх у повному обсязі. В зв'язку з чим слід визнати недійсним договір № 003572 фінансового лізингу від 15 січня 2016 року укладеного між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та [PERSON], та стягнути з відповідача на користь позивача суму сплачених коштів 70 800.00 гривен. Статтею 79 ЦК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно ч.1, 3 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач звільнений від сплати судового збору. Разом з цим, статтею 4 ч.2 п.1 п.п.1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 відсотки ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. А відтак, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 708.00 гривен (70 800.00 гривен х 1%). На підставі викладеного, та

Outcome: approved