Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати в частині державної гарантії. В обґрунтування своїх позовних вимог послався на те, що відповідачем не було виплачено за 2003-2004 рік заробітну плату в частині державної гарантії у вигляді матеріальної допомоги на оздоровлення, яке виникло одноразово з правом на чергову відпустку, тому просив стягнути на його користь 418,60 грн. В судовому засіданні [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог пославшись на їх необґрунтованість. Вислухавши сторони, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується . Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом встановлено, що [PERSON] на посаду асистента кафедри економічної теорії ДНУ був прийнятий наказом по університету № 386к від 26 липня 1995 року на період з 08 липня 1995 року до 07 липня 1996 року. Наказом № 363к від 21 червня 1996 року [PERSON] згідно його заяви від 26 квітня 1996 року, по цій же посаді асистента був переведений на період з 08 липня 1996 року по 30 червня 2001р. по строковому трудовому договору. Згідно заяві від 27 червня 2001 року, [PERSON] наказом по ДНУ № 628к від 02 липня 2001 року був переведений по посаді асистента на період з 01 липня 2001 року по 30 червня 2004 року за строковим трудовим договором, як обраний за конкурсом. Згідно заяви [PERSON] від 29 вересня 2003р. на ім'я ректора університету, в якій позивач просив звільнити його 13 жовтня 2003 року «за угодою сторін» у звязку з важкою хворобою батька, по університету було видано наказ № 755к від 03 жовтня 2003 року про звільнення [PERSON] з роботи 13 жовтня 2003 року за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) з виплатою компенсації за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за відпрацьований ним період у 2003-2004 робочому році. За 2002-2003 робочий рік [PERSON] згідно наказу по ДНУ № 418к від 18 червня 2003 року щорічну відпустку повної тривалості 56 календарних днів використав у період з 04 липня по 29 серпня 2003 року. При звільненні [PERSON]І 13 жовтня 2003 року наказом по ДНУ № 755к від 03 жовтня 2003 року бухгалтерією університету йому було нараховано: зарплата за відпрацьований ним період з 01 жовтня по 13 жовтня 2003 року і компенсація за 14 календарних днів невикористаної відпустки за 2003-2004 робочий рік. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2004 року, залишено без змін ухвалами апеляційної та касаційної інстанції порушень при звільненні [PERSON] не виявлено. Посилання позивача, що до наказу по ДНУ № 755к від 03 жовтня 2003 року про його звільнення у новій редакції від 29 квітня 2010р., відповідач не включив матеріальної допомоги на оздоровлення. Згідно положень чинного законодавства про освіту, права на матеріальну допомогу на оздоровлення [PERSON] не мав. Згаданий [PERSON] наказ від 29 квітня 2010р. № 259к не змінював зміст наказу № 755к від 03.10.2003р. про його звільнення з виплатою грошової компенсації невикористаної щорічної відпустки за 2003-2004 робочий рік, цей наказ від 29.04.2010р. № 259к був виданий по університету з метою виправлення допущеної технічної помилки при підрахуванні кількості днів невикористаної [PERSON] щорічної відпустки за 2003-2004 робочий рік. У другому реченні пункту 1 § 1 наказу по університету № 755к від 03.10.2003 року цифру «14 к.д.» було замінено цифрою і словами «17 календарних днів». Дане питання також досліджувалось судом, оскільки 07 червня 2010 року [PERSON] звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ДНУ імені [PERSON] про визнання права на відпустку та надання відпустки. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено (справ № 2-12534/10). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2011 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2010 року залишене без змін. Окрім того 11 жовтня 2011 року [PERSON] звертався до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якій просив суд, встановити факт не оплати листка тимчасової непрацездатності ВК № 229316 на період з 13.10.2003р. по 07.11.2003р. та листка непрацездатності ВК № 229634 на період з 10.11.2003р. по 27.12.2003р. Встановлення факту не оплати листків непрацездатності потрібно йому було для подання до поліклініки для отримання дублікатів зазначених лікарняних листків для наступної оплати їх роботодавцем, у якого він працював з 2003 року за сумісництвом. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2012 року у задоволенні заяви [PERSON] було відмовлено в повному обсязі (справа № 2/о/0417/53/2012). Рішення набрало чинності 08.05 2012 року. Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно ч.1 ст.75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менше, як 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору, а частиною 3 цієї статті передбачено, що для деяких категорій працівників законодавством України може бути встановлена інша тривалість щорічної основної відпустки. Згідно ч. 1 ст.5 Закону України «Про відпустки» - тривалість відпусток визначається цим Законом, іншими Законами та нормативно-правовими актами України і незалежно від режимів та графіків розраховується у календарних днях. Частиною 6 ст. 6 Закону України «Про відпустки» керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Виплата компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні працівника передбачена чистиною першою ст. 83 КЗпП України, а частиною 2 ст. 83 цього Кодексу визначено, що у разі звільнення науково-педагогічних працівників, які до звільнення пропрацювали не менше 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Постановою Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997р. № 346 (з подальшими змінами) затверджений Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ та закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам. Пунктом 6 Порядку визначено, що у разі звільнення, зокрема, науково-педагогічних працівників, їм виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної основної відпустки. У разі звільнення науково-педагогічних працівників навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особи, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу. [PERSON] в університет був прийнятий 08 липня 1995 року наказом по ДНУ № 386к від 26 липня 1995 року. Його робочий рік, який давав би право на отримання щорічної відпустки повної тривалості 56 календарних днів за 2003-2004 робочий рік відлічувався з 08 липня 2003 року і закінчувався 07 липня 2004 року. На день звільнення 13 жовтня 2003 року [PERSON] не мав права на щорічну відпустку повної тривалості і йому була законно нарахована компенсація за 14 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2003-2004 робочий рік. 29 квітня 2010 року наказом по ДНУ № 259к була виправлена помилка допущена при підрахуванні кількості днів невикористаної [PERSON] щорічної відпустки з «14 к.д» на «17 календарних днів». 05 листопада 2009 року звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до університету про визнання права на отримання зарплати за щорічну відпустку, поновлення права, визнання порушення права, зобовязання вчинити певні дії, виплату заборгованості заробітної плати та затримки розрахунку при звільненні. Одним із питань, що досліджувалось судом було не надання [PERSON] щорічної відпустки тривалістю 56 календарних днів за 2003-2004 робочий рік та заміна днів невикористаної щорічної відпустки грошовою компенсацією. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року по цивільній справі № 2-9828/2010 за позовом [PERSON] до ДНУ відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 лютого 2011 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена , а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 жовтня 2010 року залишене без змін. Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» передбачена виплата педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Тобто, законом чітко визначено, що така допомога на оздоровлення надається лише при наданні щорічної відпустки. Міністерство освіти і науки України та Центральний комітет Профспілки працівників освіти і науки України в спільному листі від 11 червня 2001 року № 1/9-223 та № 02-8/267 дають розяснення. Відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», частини першої статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту» від 31 січня 2001р. № 78 допомога на оздоровлення при наданні щорічної відпустки виплачується працівникам, які обіймають посади педагогічних та науково-педагогічних працівників (за основною посадою), у розмірі посадового окладу (ставки заробітної плати) незалежно від тижневого (річного) навчального навантаження або обсягу роботи, що виконується. При цьому виплата допомоги на оздоровлення провадиться цим працівникам за місцем основної роботи лише при наданні чергових відпусток згідно з графіком їх надання. У випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується. 11 листопада 2003 року [PERSON] звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до: університету, ректора університету [PERSON], першого проректора [PERSON], нач. відділу кадрів [PERSON], нач. юридичного відділу [PERSON] про визнання недійсним і незаконним наказу про звільнення, про поновлення на роботі, оплаті лікарняних листків, матеріальної допомоги на оздоровлення та моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2004 року по цивільній справі № 2-493/04 у позові [PERSON] відмовлено. Ухвало колегії судів Судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2004 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2002 року залишене без з мін. Апеляційний суд АР Крим, розглянувши касаційну скаргу [PERSON] 11 березня 2008 року виніс ухвалу, якою рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2004 року і ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 листопада 2004 року залишені без змін, а касаційна скарга [PERSON] відхилена. 30 жовтня 2009 року [PERSON] звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із заявою про перегляд рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2004 року по цивільній справі № 2-493/2004 за ново виявленими обставинами. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2009 року у задоволення заяви [PERSON] відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2009 року залишена без змін. Згідно частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи вищевикладене суд вважає що обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання а отже вони не підлягають задоволенню в повному обсязі. \~\~\~\~\~\~ Відповідно до ст.88 ЦПК України\~\~ стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed