Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з [PERSON] на свою користь грошову суму у розмірі 19 611 грн., з яких основна сума заборгованості у розмірі 11 000 грн., 3 % річних у розмірі 889 грн., інфляційне збільшення у розмірі 7 722 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.05.2014 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди (короткострокового щодобового найму жилого приміщення). Позивач вказав, що згідно договору оренди, орендодавець передає, а орендатор приймає в платне користування квартиру з євроремонтом, яка належить на праві власності орендодавцю, № [ADDRESS], строк передачі квартири встановлений з 28.05.2014 по 11.07.2014. Вартість оренди за одну добу складає 250 грн., тобто 11 000 грн. за весь час оренди. Станом на 09.07.2014 плату за договором оренди відповідачем сплачено не було, між сторонами було укладено договір позики. Згідно умов зазначеного договору, [PERSON] зобов'язаний до 30.12.2014 сплатити [PERSON] грошову суму в розмірі 11 000 грн. за надані послуги оренди житла за адресою: [ADDRESS], яку фактично було надано у позику до 30.12.2014. Позивач посилався на те, що, оскільки, відповідач у строк, передбачений договором позики, кошти йому не повернув, тому з відповідача на його користь підлягає стягненню також 3 % річних у розмірі 889 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 7722 грн., за період з 30.12.2014 по 18.09.2017. У зв'язку з вищенаведеним позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на норми ст.ст. 526, 810, 625 та 1046 ЦК України, та просив його задовольнити. Ухвалою судді від 20.09.2017 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач не з'явився, через канцелярію суду позивач подав заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність, за наявними матеріалами. Зазначив, що проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд до відома не ставив. Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Врахувавши заяву позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Судом встановлено, що 28.05.2014 між сторонами було укладено договір оренди (короткострокового щодобового найму жилого приміщення) (а.с. 5), згідно якого, орендодавець передає, а орендатор приймає в платне користування квартиру з євроремонтом, яка належить на праві власності орендодавцю, № [ADDRESS], строк передачі квартири встановлений з 28.05.2014 по 11.07.2014. Вартість оренди за одну добу складає 250 грн., тобто 11 000 грн. за весь час оренди. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України встановлено, що угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Главою 59 ЦК України врегульовано найм (оренду) житла. Так, згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.. Відповідно до ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Позивач, звертаючись до суду із вказаним позовом, посилаючись на ст.ст. 526, 810, 625 та 1046 ЦК України та на те, що станом на 09.07.2014 плату за договором оренди відповідачем сплачено не було, вказав, що між сторонами було укладено договір позики. Згідно умов зазначеного договору, [PERSON] зобов'язаний до 30.12.2014 сплатити [PERSON] грошову суму в розмірі 11 000 грн. за надані послуги оренди житла за адресою: [ADDRESS], яку фактично було надано у позику до 30.12.2014. Крім того, позивач вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню також 3 % річних у розмірі 889 грн. та інфляційне збільшення у розмірі 7722 грн., за період з 30.12.2014 по 18.09.2017. У свою чергу главою 71 ЦК України врегульовано позику, кредит, банківський вклад. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, що виникли з договору найму (оренди) житла, а не з договору позики, а тому посилання позивача на норми ст. 1046 ЦК України є безпідставними. Разом з тим, розписка [PERSON] про зобов'язання виплатити суму у розмірі 11 000 грн., не є в розумінні норм закону договором позики, однак, суд її розцінює як визнання відповідачем [PERSON] наявності заборгованості за договором оренди житла, тому, враховуючи, що позивач при зверненні до суду із вказаним позовом, посилався також на норму ст. 810 ЦПК України, таким чином суд вбачає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором найму (оренди) житла, а не за договором позики. З матеріалів справи вбачається, що у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за договором оренди у розмірі 11 000 грн., тому вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.ст. 623, 625 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Виходячи з того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, порушує вимоги умов договору, вимоги позивача про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 30.12.2014 по 05.09.2017, є обґрунтованими, разом з тим, наданий позивачем розрахунок є арифметично не вірним. Так, згідно проведеного судом розрахунку, за період з 30.04.2014 по 05.09.2017 три проценти річних від суми 11 000 грн. становлять 886 грн., а інфляційні втрати - 8096,44 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума 3 відсотків річних - 886 грн. Разом з тим, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача на свою користь інфляційних втрат у розмірі 7722,00 грн., при цьому, згідно розрахунку суду, інфляційні втрати становлять 8096,44 грн., а тому суд не може вийти за межі позовних вимог та задовольняє вимогу позивача. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що відповідач своїм правом з`явитися в суд і спростувати доводи позивача не скористався, будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України відповідачем не надано і клопотань перед судом про їх витребування не заявлено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду.

Outcome: partial