Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 532992 грн. 60 коп. та в обґрунтування якого зазначив, що згідно укладеного між Банком та відповідачем [PERSON] кредитного договору від 20.09.2007 року останній було надано кредит в розмірі 29000 доларів США для придбання будинку, однак [PERSON] надала Банку фіктивну довідку про свою заробітну плату, про що достеменно було відомо працівнику Банку відповідачу [PERSON], а також останнім було сфальсифіковано експертний висновок щодо вартості предмету застави, наданого відповідачем [PERSON] у забезпечення отриманого нею кредиту, що підтверджується проведеною службовою перевіркою та вироком суду у відношенні відповідачів. Разом з тим, відповідачем [PERSON] у жовтні 2007 року було здійснено лише єдиний платіж у погашення кредиту в розмірі 370 доларів США, в результаті чого станом на 24 вересня 2013 року утворилась заборгованість в розмірі 66707, 46 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 27804, 30 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 15537, 85 доларів США, по комісії за користування кредитом в розмірі 625, 52 доларів США, по пені в розмірі 19533, 53 доларів США та по штрафам у загальному розмірі 3206, 26 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 532992 грн. 60 коп. Представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] та його представник просили суд про застосування до виниклих між Банком та відповідачем [PERSON] спірних відносин загальних строків позовної давності. Відповідач [PERSON], будучи повідомленою про час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з'явилась, заяви про розгляд справи за її відсутності суду не надала. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, обставини отримання 20.09.2007 року відповідачем [PERSON] кредиту в розмірі 29000 доларів США для придбання будинку на підставі фіктивної довідки про її заробітну плату та сфальсифікованого відповідачем [PERSON] експертного висновку щодо вартості предмету застави, наданого відповідачем [PERSON] у забезпечення отриманого нею кредиту, підтверджується вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 13.05.2009 року, яким відповідача [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України, а відповідача [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України, згідно якого діями відповідачів було завдано Банку матеріальної шкоди в розмірі 146450 грн. (а.с.9-18). Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, у відповідності до положень ст. 61 ЦПК України ці обставини доказуванню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Отже, суд знаходить позовні вимоги, предявлені до відповідача [PERSON], обґрунтованими частково, а саме в частині стягнення на користь Банку шкоди, завданої незаконним отриманням відповідачем [PERSON] кредиту в розмірі 29000 доларів США, оскільки решта суми, яку просить стягнути [PERSON], виникла саме у звязку з невиконанням [PERSON] умов кредитного договору, укладеного між нею та Банком 20 серпня 2007 року, тому [PERSON] не може відповідати перед Банком за порушення [PERSON] кредитних зобовязань, а позовні вимоги, предявлені до відповідача [PERSON] такими, що підлягають задоволенню, що передбачено ст. ст. 526, 527, 530, 610, 623, 1054 ЦК України, оскільки розмір заборгованості [PERSON] підтверджується її розрахунком (а.с.3-7). Між тим, у судовому засіданні відповідач та його представник до ухвалення рішення в справі просили суд про застосування до виниклих спірних відносин загальних строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України тривалістю у три роки. Із матеріалів справи вбачається, що вищезазначений вирок набрав законної сили 29 травня 2009 року, оскільки, як було встановлено в судовому засіданні, цей вирок не було оскаржено, тоді як позивач звернувся до суду з цим позовом 26 листопада 2013 року (а.с.1, 9-18). Тому у відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності почався від дня, наступного після 29 травня 2009 року. Отже, за існування встановлених обставин суд уважає, що позивачем пропущені строки звернення до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], а відтак до виниклих правовідносин підлягає застосуванню загальна позовна давність у три роки, тому у задоволенні предявлених до [PERSON] позовних вимог слід відмовити, а позовні вимоги, предявлені до [PERSON], слід задовольнити, оскільки з її боку заяви про застосування до виниклих правовідносин загальних строків позовної давності до суду не надходило. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] в дохід держави слід стягнути 3441 грн. у рахунок сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial