Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача про визнання її та її неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житлом - приміщенням будинку [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснили, що квартира перебуває у власності місцевої ради. Відповідач з дитиною в ній не проживає більше року. Просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 224 ЦПК України, та того, що позивач не заперечив проти заочного розгляду справи та подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача, надавши йому можливість подати заяву про перегляд заочного рішення з моменту його отримання, що не позбавить його права на справедливий судовий розгляд. Свідок [PERSON] дала суду показання, відповідно до яких вона є сусідкою позивача та знає що відповідач не проживає у цьому будинку. Не бачила жодного разу відповідача, а дитину бачила два місяці тому, оскільки вона інколи приходить до позивача у гості. Вислухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши подані позивачем письмові докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. У судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач з дитиною зареєстровані в домі [ADDRESS], яка є власністю місцевих Рад, що підтверджується довідкою № 02-02/4087 від 02.07.2013 року ЄРЦ (а.с.8). Відповідач та дитина в квартирі не проживають без поважних причин більше одного року, що підтверджується поясненнями позивача та показаннями свідка. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ч. 4 ст. 311 ЦК України, фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Судом встановлено, що відповідач з дитиною не проживає в жилому приміщенні будинку [ADDRESS] понад рік, і доказів, які б підтвердили поважність причин їх відсутності суду не представлено, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати по справі На підставі наведеного, відповідно до ст.8, 24, 47, 55, 124 Конституції України, ст. 15, 16, ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України, ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України,

Outcome: approved