Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просив стягнути з відповідача на користь ПАТ «КБ «Південкомбанк» заборгованість по сплаті пені за порушення строків повернення кредиту та сплату процентів за кредитним договором в розмірі 18905, 00 грн., посилаючись на те, що між ПАТ «КБ «Південкомбанк» та [PERSON] 29 лютого 2008 року укладено кредитний договір, в супереч умов якого відповідач систематично порушував строки чергових платежів, у звязку з чим на підставі п. 4.1. договору станом на 29 січня 2015 року кредитором нараховану пеню в зазначеному розмірі, яку відповідач добровільно сплачувати відмовляється. Представник позивача в судовому засідання позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився у адресованій суду заяві просив справу розглядати у його відсутність, позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, та просили застосувати строк позовної давності, відмовити в задоволенні позову. Заслухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 лютого 2008 року між ВАТ КБ «Південкомбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Південкомбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 38/26 відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24 % на річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення кредиту 28 лютого 2009 року. Відповідно до п. 2.6 зазначеного договору позичальник зобовязується щомісяця здійснювати перерахунок коштів для погашення заборгованості по кредиту та процентах згідно з графіком. Відповідно до п. 4.1 договору у разі прострочення позичальником строків сплати процентів та комісій, визначених цим договором та /або прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п. 1.1, 2.9.3 цього договору, кредитор має право нарахувати, а позичальник зобовязаний сплатити пеню в національній валюті України в розмірі 1 процент від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше пятдесяти процентів загального розміру наданого кредиту. Нарахування пені за цим договором не припиняється через шість місяців від дня коли відповідне зобовязання мало було виконане. Позивачем надано суду два розрахунки, які між собою різняться, проте відповідачем в не спростованні, та відповідно до першого з яких станом на 11 травня 2010 року, а відповідно до другого станом на 01 липня 2011 року відповідач [PERSON] основне зобовязання виконав в повному обсязі, погасив заборгованість за кредитом та нарахованими процентам. Проте нарахована банком сума пені в повному обсязі не сплачена, тому станом на 29 січня 2015 року її розмір складає 18905, 00 грн.. Згідно зі ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загально позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки за приписами ст. 266 ЦК України зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно тощо), тобто вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку щодо стягнення пені. Відповідно до аб. 2,3 п. 31 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07 лютого 2014 року «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у звязку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи)». Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких підстав, враховуючи, що умовами спірного договору визначено строк виконання зобовязання, а саме: 28 лютого 2009 року (п.1.1), свої зобовязання за зазначеним договором відповідач виконав в повному обсязі 11 травня 2010 року (01 липня 2011 року), проте заборгованість по нарахованій банком пені не сплатив, у звязку з чим позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 03 березня 2015 року, проте враховуючи, що строк позовної давності до основної вимоги сплив, у звязку з чим сплив і строк звернення до суду із додатковою вимогою, такою як стягнення пені, враховуючи заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України вважає, що є достатньо підстав відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку зі спливом строків позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed