Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить розірвати між сторонами шлюб. В обґрунтування позову покликається на те, що уклав шлюб з відповідачкою 16.04.2015 року. Однак, спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів. Шлюбні відносини між ними припинені протягом тривалого часу, спільного господарства не ведуть, шлюб існує лише формально. Від даного шлюбу у сторін є син [PERSON], [INFO]. В судове засідання сторони не зявилися, подали суду заяви про проведення судового засідання за їх відсутності, на розірвання шлюбу погоджуються обоє. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, не здійснюючи відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно положень ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити. Встановлено, що сторони уклали шлюб 16.04.2015 року, зареєстрований виконавчим комітетом Грушівської сільської ради Дрогобицького району Львівської області , актовий запис №03, свідоцтво серії І -НМ №183123 (а/с 3). Сторони мають спільного син [PERSON], [INFO] (а/с 6). Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, їхній шлюб існує формально, примирення між ними не можливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, адже збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто, що є моральною основою шлюбу, а позивач як і відповідач не мають наміру зберегти шлюб, тому є всі підстави для розірвання шлюбу.

Outcome: approved