Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом. В обґрунтування даного позову було вказано, що [INFO] . помер батько позивача [PERSON] - [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину кв [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , у строк, передбачений чинним законодавством України, звернулась до 12 Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори відмовила у видачі свідоцтва про право па спадщину за законом на частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , так як відсутній факт належності цього майна спадкодавцеві, про що направила постанову від 10.04.2017 р. Як вказує позивач, спадкове майно належало її батьку та відповідачу [PERSON] , на праві спільної сумісною власності, оскільки була придбана під час зареєстрованого шлюбу на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 03.10.1995 р. Рішенням Оболонського р/с м. Києва 07.08.2008 р. шлюб між її (позивачем) батьком та відповідачем був розірваний. При цьому 06.10.2008 р. ухвалою Оболонського р/с м. Києва закрито справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, оскільки він із відповідачем помирився і живуть разом, і тому (зі слів позивача) на день смерті її батько проживав разом із відповідачем у спірній квартирі. Тому просить суд визнати, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на [ADDRESS] становила Ѕ від спірної квартири та визнати за позивачем право власності на ј спірної квартири. У судовому засіданні позивач та її представник збільшили позовні вимоги та просили суд визнати, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на [ADDRESS] становила Ѕ від спірної квартири, а також визнати за позивачем право власності на 1/2 спірної квартири, як спадщину за законом після смерті [PERSON] Представник відповідача у судовому засіданні підтримав свої письмові пояснення та просив суд відмовити у даному позові, як у безпідставному. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановив суд, [INFO] . помер [PERSON] Після його смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину кв [ADDRESS] , так як належало [PERSON] та відповідачу [PERSON] , на праві спільної сумісною власності, оскільки була придбана під час зареєстрованого шлюбу на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 03.10.1995 р. При цьому рішенням Оболонського р/с м. Києва від 07.08.2008 р. шлюб між [PERSON] та відповідачем був розірвано. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як з`ясував суд, позивач [PERSON] , яка вказувала суду у судовому засідання, що вона є донькою померлого, звернулась до 12 Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак, нотаріус Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори відмовила у видачі свідоцтва про право па спадщину за законом на частину квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , так як відсутній факт належності цього майна спадкодавцеві. (а.с. 6) та в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують родинні стосунки між спадкоємицею і спадкодавцем. Як вбачається з оголошених судом матеріалів справи у них відсутні докази на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, а саме не має жодного документу, яким підтверджується факт родинних відносин між позивачем та померлим [PERSON] та відсутні будь-які документи, які б підтверджували право власності на спірну квартиру. Крім того, позов [PERSON] містить вимогу майнового характеру, щодо визнання права власності на частину квартири, однак до суду так і не було надано визначеної ціни позову, щодо оцінки частини квартири на яку претендує позивач, а саме висновок спеціаліста, експерта тощо про вартість майна), а також не заявлено клопотання про проведення відповідної товарознавчої експертизи. Тому проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини суд вважає, що позивачем [PERSON] не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визначення, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на [ADDRESS] становила Ѕ від спірної квартири та не надано доказів щодо визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , як спадщину за законом після смерті [PERSON] Тому враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] [PERSON] є безпідставними та не обґрунтованими, а тому відмовляє у задоволенні даного позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed