Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом. Вказав, що 05 червня 2013 року у селі Клембівка Ямпільського району Вінницької області [PERSON] позичила у нього гроші у сумі 30000 гривень, які зобов'язалась повернути до 01 липня 2014 року, про що надала власноруч написану розписку. У вказаній розписці відповідач вказала, що в якості забезпечення виконання боргу, вона згідна з тим, що право власності на її нерухоме майно, а саме - на нежитлову будівлю, яка розташована по [ADDRESS] перейде на нього. Відповідач не виконала умов за договором позики та на сьогоднішній день не повернула борг. Тому він змушений звернутись до суду і просить суд винести рішення яким визнати правочин укладений між ним та відповідачем 05 червня 2013 року дійсним, стягнути із [PERSON] на його користь 30000 гривень боргу та судові витрати по справі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 03 жовтня 2014 року позовні вимоги визнав та не заперечує проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи і надані в ній сторонами докази на обґрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає, що позов у частині визнання правочину дійсним не підлягає до задоволення з наступних міркувань та підстав. Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Згідно вказаної норми ЦК України розписка, яка посвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми є борговим документом, що підтверджує укладання договору позики. Стаття 207 ЦК України вказує, що, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, передачу коштів сторони не оспорюють. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми, має при цьому реквізити договору позики, немає потреби визнавати договір дійсним в судовому порядку. Таким чином, судом достовірно встановлено, що між позивачем і відповідачем був укладений договір позики відповідно до ст.ст.1046, 1047 ЦК України. Суду не надано доказів, що хоча б одна з сторін оспорюваного правочину не мала повний обсяг цивільної дієздатності, відсутність обмеження сторони у дієздатності, а також відсутність обмеження представників сторін у представництві. Це свідчить про те, що волевиявлення сторін при укладенні оспорюваного правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що договір позики укладений 05 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] є дійсним і тому, у суду не має підстав визнавати даний правочин дійсним повторно. Вирішуючи питання про стягнення боргу за розпискою та судові витрати у справі, то у цій частині позову суд вважає за необхідне задовольнити з наступних міркувань та підстав: Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Із наданих документів встановлено, а саме: із оригіналу розписки (а.с.4), що 05 червня 2013 року [PERSON] позичила в борг у [PERSON] 30000 гривень і зобов'язалась їх віддати до 01 липня 2014 року, про що в розписці є її підпис. У вказаній розписці відповідач вказала, що в якості забезпечення виконання боргу вона згідна з тим, що право власності на її нерухоме майно, а саме на нежитлову будівлю, яка розташована по [ADDRESS] перейде на позивача. Розписка об'єктивно підтверджує правовідносини, які виникли між сторонами. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей. Згідно з вимогами ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, ч.1 ст.527 ЦК України передбачає, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Положенням ст.1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. До того ж ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Крім того, суд приймає до уваги наявність оригіналу боргового документу у кредитора, що свідчить про існування невиконаного зобов'язання. Згідно зі ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. У судовому засіданні встановлено, що відповідачем [PERSON] порушено зобов'язання за договором позики по сплаті боргу, у зв'язку з чим на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем складає 30000 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, у зв'язку із чим позов в цій частині підлягає задоволенню. Згідно зі ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У судовому засіданні документально підтверджені витрати позивача по сплаті судового збору (а.с.1) у розмірі 300 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача В іншій частині позову - відмовити.

Outcome: partial