Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Позов аргументує тим, що 18.02.2021 на підставі договору купівлі-продажу він придбав вищевказаний житловий будинок, відповідно до вимог п.4.2 - п.4.4 якого продавець та відповідачі [PERSON] , [PERSON] до 31.03.2021 зобов`язувалися знятися з реєстраційного облiку. Зазначає, що не зважаючи на взяті на себе зобов`язання, відповідно до копії витягу з домової книги у спірному будинку залишаються зареєстрованими відповідачі [PERSON] з 16.12.1985 та [PERSON] з 11.03.1992 по теперішній час. Вказані особи є ромської національності, місце перебування їх невiдоме і зв`язок з ними вiдсутній. Реєстрація мiсця проживания відповідачів у будинку створює для нього перешкоди у вільному користуванні належним йому на праві власностi майном, оскiльки змушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осiб. Крім того, реєстрацiя мiсця проживания відповідачів за вказаною адресою сворює для нього перешкоди для отримання житлових соціальних пiльг, а також обмежує права власника на вільне розпорядження належним йому нерухомим майном. Ухвалою від 16 червня 2021 року постановлено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими належним чином через оголошення на веб-сайті судової влади України, і не подали до суду відзиву, заяв про розгляд справи за їх відсутності чи відкладення розгляду справи, прични неявки в судове засідання не повідомили, тому суд відповідно до ст.280, 281 ЦПК розглядає справу на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення з урахуванням того, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилося у відповідності до ч.2 ст.247\~ЦПК\~України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 18.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Кострицею С.В., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 18.02.2021 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6-7). Згідно копії домової книги про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON] з 16.12.1985 та [PERSON] з 11.03.1992 (а.с.4). Реєстрація місця проживання відповідачів за вказаною адресою підтверджується також інформаціями відділу адміністративно-дозвільних процедур виконавчого комітету Ніжинської міської ради Чернігівської області № 06.10/406 від 18.06.2021, № 06.10/405 від 18.06.2021. Незважаючи на реєстрацію за зазначеною адресою, відповідачі, починаючи з 26 вересня 2003 року, не мешкають у вказаному будинку, що підтверджується актом про не проживання осіб за місцем реєстрації від 18.03.2021 (а.с.7 на звороті). Доказів наявності перешкод для проживання відповідачів у вказаному будинку матеріали справи не містять. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07)). Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. \~ \~ \~ \~Разом з тим у статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності. Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення будь-яких порушень права власності, вимагати усунення будь-яких перешкод з боку інших осіб, пов`язаних із здійсненням ним володіння, користування або розпорядження належним йому майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.16, 386, 391 ЦК України. Так, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Відповідно до положень статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення. За змістом норм статей 64, 156 ЖК Української РСР, статті 405 ЦК України право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , [PERSON] не є членами сім`ї власника житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] . Водночас суд звертає увагу на те, що позивач набув право власності на підставі договору купівлі-продажу 18.02.2021; відповідачі зареєстровані в указаному будинку, але не проживають у ньому з 2003 року, жодних угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було. У зв`язку з реєстрацією у вказаному житловому будинку відповідачів позивач змушений нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, що обчислюються вiдповiдно до кількостi зареєстрованих ociб. Суд вважає, що відсутність родинного споріднення та сімейних відносин між позивачем і відповідачами, а також фактична відсутність повнолітніх відповідачів у будинку з 2003 року, що свідчить про фактичну втрату ними інтересу до вказаного житла, в сукупності є істотною обставиною, яка дає суду підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування будинком. За таких умов та з огляду на положення статті 391 ЦК України позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, підлягають задоволенню. Обставин для відмови у задоволенні позову та таких, які б свідчили про наявність достатніх підстав для обмеження [PERSON] , як власника, на мирне володіння його майном у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не встановлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved