Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що йому на праві власності належить [ADDRESS] , де були зареєстровані відповідачі, колишня дружина [PERSON] та її син, які фактично у вказаному житловому приміщення не мешкають з 2015 року, не маючи будь-яких перешкод для цього. Таким чином відповідачі, які на теперішній час не є членами родини позивача та не мешкаючи за місцем своєї реєстрації понад 1 рік без поважних причин, тим самим обмежують права позивача, як власника нерухомого майна, що виражається у додаткових витратах на утримання будинку зі сплати комунальних платежів. На підставі викладеного просив суд усунути перешкоди в здійсненні права користування та розпорядження буд [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені ним позовні вимоги підтримав, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, та просив суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування [ADDRESS] . Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , в судовому засіданні не заперечували проти задоволення вимог [PERSON] , вказуючи натомість, що вони не можуть зареєструватися у власному будинку по [ADDRESS] , який не введений у експлуатацію. Суд, вислухавши учасників процесу та дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що буд [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 24 березня 1992 року, яким визнано за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , яке було зареєстровано за позивачем в Маріупольському БТІ 1 червня 1992 року, реєстр № 13619. За відомостями від 22 жовтня 2019 року та від 16 грудня 2019 року Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] з 29 грудня 2010 року та з 11 січня 2011 року відповідно по теперішній час, що також підтверджується копією домової книги на будинок [ADDRESS] . Натомість відповідно до акту від 22 жовтня 2019 року КСН «Первомайський» вбачається, що по [ADDRESS] фактично мешкає один позивач, [PERSON] , що підтверджують сусіди по будинку. Розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підтверджується рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 26 червня 2015 року, яке набуло чинності 7 липня 2015 року. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 3 СК визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом. В контексті ст. 405 ЦК вимога спільного проживання є додатковою і має обов`язковий характер. Тому можна виділити такі умови, за наявності яких особа матиме право на користування житлом поряд з власником: користувач повинен, по-перше, бути членом сім`ї власника житла, а по-друге, повинен проживати разом із ним. За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК право власності є правом особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. На підставі ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. На підставі досліджених доказів встановлено, що відповідачі фактично протягом останніх років у буд [ADDRESS] не мешкають без поважних причин. Суд при цьому зауважує, що аналіз положень глави 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна прав щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Суд зазначає, що відповідачі проживали у спірному будинку в якості членів сім`ї позивача, набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що відповідачі на теперішній час не є членами родини позивача, не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Таким чином право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. При цьому суд зазначає, що відсутність можливості [PERSON] та [PERSON] зареєструватись за іншою адресою проживання не впливає на право позивача вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому будинком. За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідачі, залишаючись зареєстрованими у спірному будинку, однак не користуючись ним понад передбачені законом строки без поважних причин, є такими, що втратили право користування [ADDRESS] . Таким чином через те, що у судовому засіданні було підтверджено факт не проживання у спірному житловому приміщенні понад один рік [PERSON] та [PERSON] , це свідчить про фактичну втрату ними на підставі ст. 405, 406 ЦК права на користування таким житлом, внаслідок чого наявні підстави для задоволення поданого [PERSON] позову шляхом позбавлення відповідачів права користування [ADDRESS] .

Outcome: approved