Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення на свою користь з ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс» нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 28215,86 грн. та 78679,30 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також просить суд стягнути з відповідача на свою користь судовий збір у розмірі 840,80 грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21.05.2019 року був прийнятий на роботу до ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс» на підставі наказу №846-к від 20.05.2021 року. Був звільнений з роботи 30.01.2020 року на підставі наказу №287-к від 30.01.2020 року. На момент звільнення повного розрахунку з позивачем не було проведено. Після вересня 2019 року заробітна плата позивачу була нарахована, але не виплачена. За період роботи позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 55728,59 грн. Останній раз позивач отримував заробітну плату у вересні 2019 року. Фактично позивач отримав заробітну плату у розмірі 27512,73 грн. Загальна сума заборгованості відповідача по заробітній платі складає 28215,86 грн. Середній заробіток за час роботи становить 7867,93 грн. Загальний час затримки розрахунку становить 10 місяців, відповідно заборгованість відповідача перед позивачем за час затримки розрахунку складає 78679,30 грн. Ухвалою суду від 07.12.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою суду від 03.02.2021 року задоволено клопотання позивача щодо витребування доказів. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився повторно, жодних заяв чи клопотань від відповідача не надходило. Відзиву, заперечень у встановлений законом строк не подано. У зв`язку із невиконанням ухвали суду від 03.02.2021 року до відповідача було застосовано заходи процесуального примусу у вигляді штрафу. Враховуючи вищевикладене наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність відповідача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши докази наявні у матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс». Зокрема, як вбачається з записів у трудовій книжці позивача [PERSON] був прийняти на роботу 21.05.2019 року на підставі наказу №846-к від 20.05.2019 року. Відповідно до наказу №287-к від 30.01.2020 року був звільнений 30.01.2020 року, згідно п.1 ст.36 КЗпП.(а.с.7-9) Відповідно до довідки Пенсійного фонду України від 09.09.2020 року, виданої [PERSON] , останньому за період роботи в ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс» була нарахована заробітна плата у розмірі 55728,59 грн. Позивач стверджує, що з жовтня місяця 2019 року йому не було виплачено заробітної плати, що підтверджується також поясненнями свідків, та не спростовано відповідачем. Відповідно до вимог частини 1 ст.115 КЗпП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Розмір нарахованої але не виплаченої заробітної плати становить за жовтень 2019 року - 6240,00 грн., за листопад 2019 року - 6240,00 грн., за грудень 2019 року - 6240 грн., та за січень 2020 року - 9495,00 грн., на загальну суму 28215,86 грн. Враховуючи вищевикладене, слід дану вимогу позивача задовольнити та стягнути з ТзОВ «Північно-Український будівельний альянс» на користь позивача н виплачену заробітну плату у розмірі 28215,86 грн. Щодо вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першо їстатті 9 ЦКУкраїниположення ЦК Українизастосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК Українимають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першоїстатті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівниката заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Встановлено, що у день звільнення позивача повний розрахунок роботодавцем не проведений, кошти не виплачені. Відповідно позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідно до статті 117 КЗпП України. Позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за періо, що становить 10 місяців з моменту звільнення по день подачі позову у розмірі 78679,30 грн. Оскільки середньоденна заробітна плата позивача становить 297,14 грн., то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.01.2020 року по 04.12.2020 включно становить 62993,68 грн (297,14 грн. х 212 дн.) Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд виходить з наступного. Сума невиплачених коштів роботодавцем є значно меншою, ніж визначена позивачем сума середнього заробітку за час затримки виплати всіх належних сум при звільненні. З огляду на очевидну не співмірність заявленої до стягнення суми середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості з виплати заробітної плати, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 28000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було б передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Тому слід задовольнити вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28000 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З врахуванням даної вимоги процесуального кодексу підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача понесені судові витрати - судовий збір в сумі 840,80 грн. за вимогою про стягнення середнього заробітку. Згідно ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Судовий збір за позов майнового характеру у розмірі 840,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial