Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи було збільшено, про стягнення заборгованості, матеріальних збитків та штрафних санкцій, посилаючись на те, що 11.01.2013 року між [PERSON] ( дошлюбне прізвище - [PERSON] ), як замовником, та ТОВ «Альтецца-Трейд», як виконавцем, був укладений договір про надання юридичних послуг №11/1, згідно умов якого позивач зобов'язався надавати відповідачу юридичні послуги, а відповідач зобов'язувалась оплатити їх на умовах, визначених в договорі. 04.02.2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду №1, в якій вони визначили розмір та порядок оплати юридичних послуг, які надавались позивачем відповідачу в рамках вирішення Бориспільським міськрайонним судом Київської області спору між відповідачем та [PERSON] з приводу поділу їх спільного майна. 22.11.2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було ухвалено рішення у цивільній справі №353/949/13ц за позовом відповідача до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна та встановлення факту проживання чоловіка, жінки однією сім'єю без шлюбу, яким було частково задоволено вимоги відповідача та виділено майна на суму 416 650, 00 грн. 12.03.2014 року Апеляційний суд Київської області рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області скасував та ухвалив нове рішення, виділивши відповідачу майна та грошових коштів на суму 807 065, 22 грн. З моменту набрання законної сили рішенням Апеляційного суду Київської області від 12.03.2014 року обчислюється строк оплати за надані юридичні послуги. Свої обов'язки за договором позивач повністю виконав. Відповідач у порушення умов вказаного договору свої обов'язки у встановлений строк не виконала. Сума, що підлягає сплаті відповідачем на користь позивача становить 40 353, 26 грн. Також позивач поніс матеріальних збитків у формі упущеної вигоди у розмірі 31 416,00 грн., яку просить стягнути з відповідача, пеню за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 37 930, 88 грн., 3 % річних в розмірі 622, 28 грн., втрати від інфляції в розмірі 4 317, 79 грн., а всього 114 640, 21 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні представником відповідача - [PERSON] було подано зустрічний позов про визнання пунктів договору недійсними. Свої вимоги обґрунтовує тим, що пункти 2,3 додаткової угоди №1 до договору №11/01 від 11.01.2013 року передбачають обов'язок замовника, крім оплати, встановленої п. 2 додаткової угоди, оплатити додатково виконавцю плату за надання послуг у вирішенні спору, зазначеному в п. 1 угоди в розмірі 5% від ринкової вартості майна, яке буде виділене на користь замовника в результаті вирішення спору. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Таким чином, вказані умови договору про надання правової допомоги в частині пунктів 3 та 4 додаткової угоди не узгоджуються та суперечать положенням ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», тому просив суд визнати недійсними пункти 3, 4 додаткової угоди №1 до договору про надання юридичних послуг від 11.01.2013 року, укладеного між ТОВ «Альтецца-Трейд» та [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги за первісним позовом, просила суд стягнути з відповідача 114 640, 21 грн., а також понесені судові витрати, а в зустрічному позові - відмовити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, посилаючись на те, що відповідачем було сплачено за послуги адвокатів гонорар у розмірі 40 000 грн. за квитанціями. Надали письмові заперечення, які приєднані до матеріалів справи. Зустрічний позов просили задовольнити. Дослідивши матеріали справи та обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного позову та залишення без задоволення зустрічного позову з наступних підстав. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні було встановлено, що 11.01.2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Альтецца-Трейд» в особі директора Старости І.І., діючого на підставі статуту, та [PERSON] ( відповідач по справі, яка змінила прізвище після укладення шлюбу на [PERSON] ) уклали договір про надання юридичних послуг за №11/01, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов'язання надати юридичні послуги, а відповідач зобов'язалась сплатити вартість наданих послуг, які згідно з п. 4.1. договору оплачуються погодинно та відповідно до Додатку №1 до договору. Відповідно до умов додаткової угоди №1 до договору про надання юридичних послуг за №11/01 від 11.01.2013 року, укладеною сторонами, позивач надає відповідачу юридичні послуги, пов'язані з вирішенням в Бориспільському міськрайонному суді Київської області спору між відповідачем та [PERSON] з приводу поділу спільного майна. Згідно п.2 вказаної угоди сторони домовились, що послуги позивача сплачуються фіксованою сумою в розмірі 36 800 грн. та відповідно до п. 3 угоди окрім оплати, передбаченої п.2 даної додаткової угоди, відповідач додатково оплачує позивачу плату за надання послуг у вирішенні спору про поділ майна в розмірі 5% від ринкової вартості майна, яке буде виділене на користь відповідача в результаті вирішення спору. Відповідачем відповідно до копій квитанцій №1073/з15 від 08.02.2013 року було сплачено на рахунок ТОВ «Альтецца-Трейд» 30 000 грн. в якості оплати за надання юридичних послуг за договором №11/01 від 11.01.2013 року та додаткової угоди №1 від 04.02.2013 року, відповідно до копій квитанцій №G2-4760 від 22.02.2013 року відповідачем сплачено 8 000 грн. за надання юридичних послуг згідно акту №3 здачі-прийняття наданих послуг від 26.02.2013 року, відповідно до копій квитанцій №1047/з12 від 14.03.2013 року відповідачем сплачено 2 000 грн. за надання юридичних послуг згідно акту №4 від 18.03.2013 року. Згідно копії рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.11.2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ спільного майна та встановлення факту проживання чоловіка, жінки однією сім'єю без шлюбу та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права приватної власності задоволено частково - встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] в період 01.11.2008 року до 27.01.2011 року, визнано право власності за [PERSON] на легковий автомобіль MINI CООРЕR, вартістю 246 010 грн. та право власності на ? частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS], вартістю 297 100 грн., стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 4090 грн. різниці вартості виділеного майна та 5950 грн. витрат на проведення експертизи; за [PERSON] визнано право власності на ? частину земельної ділянки за адресою [ADDRESS] та право власності на земельну ділянку, яка знаходиться в [ADDRESS] За результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] та апеляційної скарги [PERSON] рішенням колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 12.03.2014 року [PERSON] виділено із спільної сумісної власності ? частка майна та визнано за нею право власності на легковий автомобіль MINI CООРЕR, вартістю 246 010 грн., земельної ділянки за адресою [ADDRESS], вартістю 297 100 грн., а всього 561 110 грн. та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 245 965 грн. різниці вартості виділеного майна, 2 975 грн. витрат за проведення експертизи. Ухвалою колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 02.04.2014 року виправлено описку в рішенні від 12.03.2014 року стосовно вартості автомобіля MINI CООРЕR з зазначенням вартості - 175 151, 78 грн. та щодо зазначення суми стягнення різниці вартості виділеного майна з [PERSON] на користь [PERSON] з 245 965 грн. на 334 813, 44 грн. Отже, відповідачу згідно вказаних рішень було виділено майно та грошові кошти в загальній вартості 807 065, 22 грн. Пунктом 4 вказаної угоди встановлено строк виконання зобов'язання відповідача, а саме, не пізніше 5 календарних днів з моменту набрання законної сили рішенням суду, яким спір буде вирішено по суті між відповідачем та [PERSON] Рішення Апеляційного суду Київської області від 12.03.2014 року набрало законної сили з моменту його проголошення та яким вирішено спір по суті. Таким чином, згідно умов договору, останній день сплати коштів відповідачем є 17.03.2014 року. Актом №9 здачі-прийняття наданих послуг від 31.10.2013 року та актом №10 здачі-прийняття наданих послуг від 12.03.2014 року між позивачем та відповідачем зазначено перелік наданих юридичних послуг, кількість потрачених годин, їх вартість та, що будь яких зауважень та скарг до позивача щодо якості та повноти наданих послуг на підставі договору про надання юридичних послуг №11/01 від 11.01.2013 року та додаткової угоди №1 від 04.02.2013 року, відповідач не має. Крім того, сторонами 08.07.2014 року було складено акт приймання-передачі документів, який також підтверджує виконання договору про надання юридичних послуг №11/01 від 11.01.2013 року. Судом встановлено, що відносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями про договір, відповідно до яких договір є правовою формою узгодження волі сторін та основною підставою виникнення зобов'язальних правовідносин. Стаття 627 ЦК України встановлює свободу договору, згідно якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Відповідно до положень ст. 204 ЦК України, якою встановлена презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Договір про надання юридичних послуг №11/1 від 11.01.2013 року та додаткова угода №1 від 04.02.2013 року до договору за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 903 ЦК України). Відповідно до положень ст. ст. 526, 629 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актівцивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідач не виконала в строк до 17.03.2014 року обов'язки щодо сплати обумовлених в договорі коштів. Пунктом 5.1 договору про надання юридичних послуг за №11/1 від 11.01.2013 року сторони передбачили відповідальність у випадку порушення термінів оплати виконаних робіт за договором, відповідно до якої відповідач повинна сплатити 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Статтею 625 ЦК України передбачена відповідальність боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання та на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача плати за надання послуг у вирішенні спору про поділ майна в розмірі 5% від 807 065, 22 грн. ( 40 353, 26 грн. ) відповідно до п.3 додаткової угоди, пені за прострочення виконання грошового зобов'язання в період з 18.03.2014 року по 22.09.2014 року за 188 днів в розмірі 37 930, 88 грн., 3% річних в розмірі 622, 28 грн. та втрат від інфляції в розмірі 4 317, 79 грн., що в загальній кількості складає 83 224, 21 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача про стягнення з відповідача завданої матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди в розмірі 31 416 грн., судом встановлено наступне. Висуваючи вимоги до відповідача про стягнення матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, позивач посилався на те, що розраховував отримати оплату від відповідача у розмірі 40 353, 26 грн. Так, позивач як юридична особа, яка займається неспеціалізованою оптовою торгівлею, уклав 13.03.2014 року з ПП [PERSON] договір №1/13, згідно якого останній зобов'язався поставити позивачу товар на суму 84 864 грн. ( носки чоловічі ТМ Росан у загальній кількості 34 000 шт.). Оплата за товар відповідно до п.2.3 договору здійснюється позивачем 100% передплатою в строк до 17.03.2014 року включно. Також 13.03.2014 року позивач уклав з ТОВ «НОВЕЛЬ» договір купівлі-продажу №0001303, згідно якого зобов'язався поставити власними силами останньому товар на суму 116 280 грн. ( носки чоловічі ТМ Росан у загальній кількості 34 000 шт.) терміном до 10.04.2014 року. У зв'язку з невиконанням позивачем обов'язку по оплаті товару ПП [PERSON] та поставці товару ТОВ «НОВЕЛЬ», останні відмовились від договорів та позивач не зміг отримати прибуток у вигляді різниці між вартістю придбаного товару у ПП [PERSON] та продажу ТОВ «НОВЕЛЬ» в розмірі 31 416 грн. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є, зокрема, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 4 ст. 623 ЦК України встановлено, що при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправна поведінка відповідача; 2) збитки; причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками; 3) вина відповідача та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті позивачем для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання самим відповідачем. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 51/250. Крім того, згідно ст. 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. Підприємництво є діяльністю на власний ризик. Це означає, що за порушення договірних зобов'язань, кредитно-розрахункової і податкової дисципліни, вимог до якості продукції та інших правил здійснення господарської діяльності підприємство самостійно несе відповідальність, передбачену законодавством України. Тобто суб'єкт підприємницької діяльності бере на себе як позитивні, так і негативні наслідки підприємницької діяльності. Положення ст. 96 ЦК України встановлюють самостійну відповідальність юридичної особи за зобов'язаннями, пов'язаними з її підприємницькою діяльністю. Юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями як наслідком своєї господарської діяльності, що є її ризиком. Також, в позовній заяві (а.с.23 ) позивач зазначає, що окрім грошових коштів, які мали надійти на його рахунок від відповідача, позивач отримує грошові кошти ще і від інших контрагентів та розмір таких надходжень в день становить близько 40-50 тис. грн. Отже, позивачем не доведено, що розірвання договорів з контрагентами відбулося саме у зв'язку з невиконанням відповідачем обов'язку по сплаті грошових коштів за надані юридичні послуги, а є його припущенням та відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на зазначене, вимоги позивача по стягненню з відповідача матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди в розмірі 31 416 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача за зустрічним позовом визнати недійсними пункти 3, 4 додаткової угоди №1 до договору про надання юридичних послуг від 11.01.2013 року, укладеного між ТОВ «Альтецца-Трейд» та [PERSON], судом встановлене наступне. Як вже зазначалось, сторони по справі уклали договір про надання юридичних послуг та додатковий договір до нього, яким встановили умови та розмір оплати наданих послуг у відповідності до положень Цивільного Кодексу про договір, а отже відносини між позивачем та відповідачем не регулюються положеннями ч. 3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до ст. 632 ЦК України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Згідно акту №9 здачі-прийняття наданих послуг від 31.10.2013 року, акту №10 здачі-прийняття наданих послуг від 12.03.2014 року та акту приймання-передачі документів від 08.07.2014 року, ТОВ «Альтецца-Трейд» виконало свої обов'язки за договором, а [PERSON] прийняла послуги, застережень щодо якості послуг чи інших претензій до виконавця не мала. На момент виконання умов договору, останній був чинним, законних підстав для його невиконання у відповідача немає. Таким чином, вимоги позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими та таким, що не підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 218, 52 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial