Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором б/н, укладеного 11.10.2007 р., в загальній сумі 11 453,1 грн., яка виникла станом на 30.04.2014 р., посилаючись на невиконання відповідачем умов договору. Позивач у судове засідання не з'явився, позовні вимоги підтримав, у заяві просив суд розглянути позов без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, у наданій до суду письмовій заяві позов не визнав, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності, зазначив, що картка видавалась на один рік. У судовому засіданні досліджені докази: розрахунок заборгованості; копія заяви позичальника; копії умов та правил надання банківських послуг. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.10.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). Відповідно до нього [PERSON] 11.10.2007 року отримав кредит у розмірі 7000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Станом на 30.04.2014 р. відповідачем зобов'язання в повному обсязі не були виконані, в результаті цього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 11 453,1 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 4066,08 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 4390,44 грн., заборгованості по комісії за користуванням кредитом - 1975 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 521,58 грн. Таким чином, право позивача на повернення кредитних коштів є порушеним, однак матеріали справи свідчать про те, що звертаючись до суду з позовною заявою, позивач пропустив строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Так, відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 11.10.2007 року, наданого позивачем, вбачається, що [PERSON] частково виконував зобов'язання по поверненню кредиту, але з 22.02.2011 року припинив сплачувати позивачу будь-які кошти в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, свої зобов'язання [PERSON] почав порушувати з 22.02.2011 року. Позивач достовірно знав про це та не міг не знати про несплату боржником щомісячних платежів. Судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань щодо погашення боргу, проте позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості лише 10.06.2014 р., тобто після спливу строку позовної давності, що встановлена статтею 257 ЦК України. Поважних причин пропуску строку звернення із даним позовом до суду позивач не навів та відповідних доказів не надав. Окрім того, згідно заяви відповідача строк дії картки був встановлений на один рік, що відповідає вимогам п.9.12 Умов і Правил надання банківських послуг, тобто строк дії картки скінчився 11 жовтня 2008 р. і не спростовано позивачем. Правова позиція яка висловлена ВСУ України в постанові від 19.03.2014 року (справа № 6-14 цс 14) передбачає, що відповідно до правил користування платіжною карткою, яка є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. За таких обставин, суд приходить до висновку, що строк позовної давності, передбачений чинним законодавством, початок перебігу якого з урахуванням положень ст.264 ч.1 ЦК України почався з 23 лютого 2011 р., позивачем пропущений, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed