Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу - 5000 доларів США, що еквівалентно станом на 28.08.2015 року -106585,50 грн., 11423,58грн. - три проценти річних, а також понесені ним судові витрати в розмірі 1180,08 грн. Вимоги мотивує тим, що 27січня 2011 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошову позику в розмірі 10000 доларів США, зі строком повернення до 1 лютого 2012 року. Відповідач частково погасив борг, 07 серпня 2013 року відповідач здійснив останній платіж на картковий рахунок дружини позивача, а тому залишок боргу складає 5000 доларів США. Крім того, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Фінансова санкція у розмірі трьох процентів річних від суми боргу складає 11423,58 грн. В судове засідання позивач не з'явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач повторно в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заперечень проти позову з посиланням на відповідні докази чи заяв про відкладення судового розгляду з поважних причин до суду не подав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч. 3ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 27.01.2011 р. взяв у борг у позивача - 10000 доларів США та зобов'язався повернути вказану суму до 01.02.2012 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов відповідач видав позивачу розписку про позичені гроші (а.с. 4). Позивачем заявлено вимогу про стягнення суми боргу - 5000 доларів США. Відповідно до курсу долара США, визначеному станом на 28.08.2015 року на рівні 2131,71 грн. за 100 доларів США, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем за вказаним договором позики становить 106585,50 грн. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачем не надано жодних доказів повернення всієї суми боргу або більшої частини від заявленої позивачем, тобто до цього часу позичальник не повернув позикодавцеві суму позики. Представлена позивачем розписка відповідача є належним, допустимим та достовірним доказом не лише факту укладення договору, а й підтвердженням його умов. У зв'язку з цим, за правилами ч. 1ст. 1050 ЦК, наступають наслідки порушення договору позичальником відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена вищенаведеними нормами ЦК України, а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню загальна сума боргу за договором позики - 106585 грн. 50 коп. з урахуванням 3% річних згідно ст. 625 ЦК України. Таким чином, розглядаючи цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, судом встановлено, що основна сума боргу відповідача перед позивачем за договором позики складає 106585 грн. 50 коп., розрахунок 3% річних - 11423,58 грн. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет КМУ від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Отже, незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14. Таким чином, суд враховує, що відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань по договору позики, кошти повністю не повернув, а тому з останнього підлягає до стягнення на користь позивача заявлена позивачем сума боргу - 5000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 28.08.2015 року еквівалентно 106585,50 грн. та три проценти річних в розмірі -11423,58 грн. (106585,50 грн.х3х1304:365:100). Доказів, які б підтверджували факт повернення грошей відповідач суду не надав і таких доказів в суді не встановлено. Згідно статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про стягнення боргу з [PERSON] за договором позики підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1180,08 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved