Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який надалі уточнив та в уточненому позові просить суд стягнути з відповідача на свою користь 150000 грн.у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров'я. Вмотивував свої вимоги тим, що з 16 серпня 1977 року до 31 грудня 2010 рокупрацював у відповідача на різних посадах у шкідливих умовах, що призвело до погіршення стану його здоров'я та частих захворювань, у звязку з чим висновком МСЕК йому безстроково з 2006 року було встановлено 3 група інвалідності безстроково та з 08 квітня 2008 року 60% втрати професійної працездатності.Вважає, що саме за вини відповідача, адміністрація якого не забезпечила його здоровими та безпечними умовами праці, його здоровя було пошкоджено, чим йому було завдано моральної шкоди: він відчуває себе неповноцінною людиною, весь час відчуває болі та у звязку з цим перебуває у пригніченому стані, вимушений постійно проходити лікування, тому на підставі положень Конституції України, КЗпП України та ст. 1167 ЦК України відповідач повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду у визначеному ним розмірі. Від представника позивача до суду надійшла письмова заява про те, що уточнені позовні вимоги підтримує та просить розглянути справу за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, у судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Як убачається з трудової книжки позивача, акту розслідування хронічного професійного захворювання від 14.09.1995 року, санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 29.05.1995 року, медичного висновку ЛЕК від 10.10.2006 року, позивач з 16 серпня 1977 року до 31 грудня 2010 рокупрацював у відповідача на різних посадах, де й отримав хронічне професійне захворювання, повязане з виконанням трудових обовязків у важких та шкідливих для здоров'я умовах (а.с.6-17). Висновком медико-соціальної експертної комісії позивачеві було встановлено 60%втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково (а.с.17). У звязку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується відповідними медичними документами (а.с.13, 14, 16, 24-40). Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 2371 цього ж Кодексу передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами), відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Між тим, згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та Кодексу законів про працю України. Відтак, таку шкоду згідно з правилами ст. 2371 КЗпП України позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, ПАТ «ЦГЗК». Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 3 та 5 своєї Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. На підставі згаданих вище висновку МСЕК, акту розслідування хронічного професійного захворювання та відповідним медичних документів встановлено, що саме у звязку з порушенням роботодавцем законних прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці настали негативні для нього наслідки у вигляді погіршення здоров'я, які, в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 60%, встановлення позивачеві інвалідності 3 групи та безперечно привели до моральних страждань позивача, тому суд уважає, що вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди є обґрунтованими. Вирішуючи питання про розмір матеріальної шкоди, суд ураховує такі критерії визначення її розміру, як ступінь вини підприємства, посадові особи якого на протязі тривалого часу не намагались створити належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, повязаних з таким станом його здоров'я, який не дає відчути себе повноцінним членом суспільства та примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації, тому суд уважає, що у звязку з цим розмір моральної шкоди повинен бути визначеним у розмірі 20000 гривень. Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. На підставі положень ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню 487 грн. 20 грн. у рахунок сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial