Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом, в подальшому подав заяву про збільшення позовних вимог (т.1 а.с.67-68). Позов мотивує тим, відповідно до рішення Калуської міської ради від 12.09.2003 року №297 04.11.2003 року між Калуською міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди №170/01-23 земельної ділянки на пр.Л.Українки в м.Калуш, площею 0,0228 га з метою будівництва комерційно-житлових приміщень, строком на 3 роки (до 12.09.2006 року) з переважним правом орендаря на поновлення договору оренди в порядку, передбаченому п. 2.2. договору. Додатком №1 від 03.05.2007 року до вказаного Договору, п.2.2 викладено в новій редакції, зокрема, строк дії договору продовжено до 15.02.2010 року. Додатковою угодою від 27.09.2012 року договір оренди продовжено до 01.03.2015 року. 29.12.2014 року [PERSON] письмово звернувся до міського голови із заявою про продовження дії договору оренди землі №10/01-23 від 04.11.2003 року та фактично продовжував користуватися орендованою земельною ділянкою, 10.07.2015 року сплатив орендну плату. Додатковою угодою від 16.03.2015 року до договору оренди землі №10/01-23 сторони договору внесли зміни до його окремих положень. За час користування земельною ділянкою, на підставі дозволу на виконання будівельних робіт №35 від 29.02.2008 року позивач розпочав будівництво комерційно-нежитлових приміщень. На замовлення позивача 27.01.2015 року кваліфікованими спеціалістами проведено інвентаризацію нерухомого майна, виготовлено технічний паспорт, а також видано довідку, згідно якої готовність незавершеного будівництвом об'єкта нерухомого майна за адресою: м.Калуш, вул.Л.Українки, житлово-комерційний будинок, площею забудови 180,0 кв.м., складає 8% готовності, його інвентаризаційна вартість становить 86 276,00 грн. Незважаючи на вказане, розглянувши заяву [PERSON] про продовження дії договору оренди, 23.04.2015 року Калуська міська рада прийняла рішення №3035 припинити з 01.03.2015 року у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, дію договору оренди земельної ділянки №170/01-23 від 10.11.2003 року; зобов'язати [PERSON] передати земельну ділянку Калуській міські раді по акту прийому-передачі. Внаслідок цього позивач був позбавлений можливості зареєструвати речове право на об'єкт незавершеного будівництва. Проте акт прийому-передачі земельної ділянки складено не було, питання повернення земельної ділянки із спорудженим на ній орендарем фундаментом сторонами договору узгоджено не було. 06.06.2016 року за розпорядженням міського голови було створено тимчасову комісію з обстеження земельної ділянки, яка перебувала в користуванні [PERSON] При цьому позивача, як орендаря земельної ділянки, не було включено до складу цієї комісії та не повідомлено про таке обстеження. 07.06.2016 року комісією складено Акт, в якому зазначено, що на земельній ділянці відсутні об'єкти нерухомого майна та будівельні матеріали. 29.06.2016 року [PERSON] надіслав Калуській міській раді повідомлення про те, що на земельній ділянці, яка перебувала у його користуванні, розпочато будівництво комерційно-житлових приміщень, готовність об'єкта незавершеного будівництва становить 8% та просив провести повторне обстеження земельної ділянки, проте йому було відмовлено. 30.01.2017 року Калуська міська рада прийняла Рішення №732, відповідно до якого виставила на земельні торги право оренди земельної ділянки, що перебувала в оренді позивача. На підставі вказаного рішення та протоколу про хід торгів на аукціоні від 22.03.2017 року Калуська міська рада уклала договір оренди землі від 22.03.2017 року про надання земельної ділянки, площею 0,028 га, кадастровий номер [NUMBER] в користування приватному підприємцю [PERSON], в тому числі разом із розташованим на ній фундаментом, збудованим [PERSON] 08.06.2017 року новий орендар земельної ділянки [PERSON] зареєструвала Декларацію про початок виконання будівельних робіт з будівництва комерційно-житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER], а вже 14.07.2017 року виготовила технічний паспорт на існуючий з 2015 року фундамент та в той же день зареєструвала об'єкт незавершеного будівництва, готовністю 11%. Тобто [PERSON] без будь-яких правових підстав набула право власності на збудований позивачем об'єкт незавершеного будівництва. Таким чином, позивач вважає протиправними дії Калуської міської ради щодо надання в користуванння [PERSON] земельної ділянки за адресою: м.Калуш, пр.Л.Українки, кадастровий номер [NUMBER] з розташованим на ній майном, належним позивачу. У зв'язку із цим позивач зазначає, що слід також визнати недійсним договір оренди землі від 22.03.2017 року, укладений на підставі протиправного рішення Калуської міської ради від 30.01.2017 року №732 «Про проведення земельних торгів» між Калуською міською радою та [PERSON] щодо оренди земельної ділянки в м.Калуш, пр.Л.Українки. Станом на день подання позову право власності на спірний об'єкт незавершеного будівництва безпідставно набутий відповідачкою [PERSON], шляхом реєстрації права власності на нього. Проте 09.11.2017 року відповідачка [PERSON] подарувала даний об'єкт [PERSON] на підставі договору дарування незавершеного будівництва №1783 в тому ж стані готовності, який в свою чергу, теж є недійсним, так як [PERSON] не мала права його відчужувати. Тому позивач змушений звернутися до суду та просить: визнати протиправними дії Калуської міської ради щодо надання в користування [PERSON] земельної ділянки за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки, кадастровий номер [NUMBER] з розташованим на ній майном, належним [PERSON] та скасувати рішення Калуської міської ради від 30.01.2017 року №732 «Про проведення земельних торгів»; визнати недійсним договір оренди землі від 22.03.2017 року, укладений на підставі рішення Калуської міської ради від 30.01.2017 року №732 «Про проведення земельних торгів» між Калуською міською радою та [PERSON] щодо оренди земельної ділянки за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки, кадастровий номер [NUMBER]; визнати недійсним договір дарування незавершеного будівництва комерційно-житлового будинку за адресою: [ADDRESS], укладений та зареєстрований 09.11.2017р. між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на об'єкт незавершеного будівництва комерційно-житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] Представник відповідача - Калуської міської ради подав до суду відзив на позов (а.с.45-48). Представник відповідача вказує, що позовні вимоги є безпідставними, так як між Калуською міською радою та [PERSON] 04.11.2003 року було укладено договір оренди землі №170/01-23 на земельну ділянку, площею 0,0228 га, на пр.Л.Українки в м.Калуші. Даний договір було укладено до 12.09.2006 року. При цьому термін дії даного договору неодноразово продовжувався, про що укладались додаткові угоди. Остання додаткова угода була укладена 27.09.2012 року, згідно умов вказаної угоди термін дії договору було продовжено до 01.03.2015 року. Відповідач наголошує, що договір оренди, укладений між Калуською міською радою та ПП [PERSON] припинив свою дію 01.03.2015 року, що встановлено також рішенням Львівського апеляційного господарського суду у справі №903/319/16. У зв'язку із такими обставинами Калуською міською радою було розроблено технічну документацію щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому при проведенні робіт із землеустрою на земельній ділянці, кадастровий номер [NUMBER] будь-яких об'єктів нерухомого майна виявлено не було. Також за результатами візуального спостереження тимчасовою комісією встановлено, що територія даної земельної ділянки не огороджена, на земельній ділянці відсутні об'єкти нерухомого майна, а також будівельні матеріали. Після вище зазначених заходів, з дотриманням вимог чинного законодавства 30.01.2017 року Калуська міська рада прийняла рішення №732 «Про проведення земельних торгів». Відповідач зазначає, що посилання позивача на те, що він є власником нерухомості на земельній ділянці кадастровий номер [NUMBER] не відповідають дійсності, оскільки право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Проте [PERSON] прав власності на об'єкт нерухомості, який нібито ним збудований, не зареєстровано. Не надано також доказів позивачем щодо того, чи намагався він вчинити будь-які дії для реєстрації такого нерухомого майна, а якщо намагався, то чому право власності на таке майно не зареєстроване. При цьому визнання права власності на недобудоване нерухоме майно у відповідності до ЦК України в судовому порядку не передбачено. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просить суд позов задоволити, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог. Представник відповідача Калуської міської ради просить в задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, наведених у відзиві. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Наголосив, що рішення Калуської міської ради №732 «Про проведення земельних торгів» від 30.01.2017 року ухвалено з дотриманням норм чинного законодавства, спірна земельна ділянка правомірно була надана в оренду відповідачці [PERSON] Також у встановленому законом порядку відповідач [PERSON] зареєструвала право власності на спірний об'єкт незавершеного будівництва. В подальшому до суду надійшло повідомлення про те, що адвокат [PERSON] в односторонньому порядку розірвав договір з клієнтами [PERSON] та [PERSON] (а.с.152). Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 20.08.2018 року, повторно не з'явилася з невідомих для суду причин. З урахування положень ст.223 ЦПК України, суд постановив продовжити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що [PERSON] відповідно до норм чинного законодавства зареєструвала право власності на об'єкт незавершеного будівництва комерційно-житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS], а тому мала право розпоряджатися, в тому числі подарувати даний об'єкт відповідачці [PERSON] Тому відсутні підстави для визнання договору дарування №1783, укладеного 09.11.2017р. між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Таким чином, представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення Калуської міської ради від 12.09.2003 року №297 04.11.2003 року між Калуською міською радою та [PERSON] було укладено договір оренди №170/01-23 земельної ділянки на пр.Л.Українки в м.Калуш, площею 0,0228 га з метою будівництва комерційно-житлових приміщень, строком на 3 роки (до 12.09.2006 року). При цьому п. 2.2. договору передбачено, що по закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. В цьому разі зацікавлена сторона повинна письмово повідомити другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення. Згідно з п.4 договору дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено (т.1 а.с.10-11). Додатком №1 від 03.05.2007 року до вказаного договору оренди землі №170/01-23, п.2.2 викладено в новій редакції: договір пролонговано (продовжено) з 13.09.2006 року до 15.02.2010 року; визначено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право його продовження на новий строк, для чого повинен не пізніше, ніж за 2 місяці до закінчення строку його дії повідомити письмово орендодавця про такий намір; у випадку, коли орендар не повідомляє письмово орендодавця про намір продовжити термін дії договору, але продовжує користуватись земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, цей договір пролонговується (продовжується) на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Орендна плата продовжує нараховуватись незалежно від того, зареєстрував орендар пролонгацію договору чи ні (т.1 а.с.17). Додатковою угодою від 27.09.2012 року (т.1 а.с.18) договір оренди землі №170/01-23 від 10.11.2003 року продовжено з 16.02.2010 року до 01.03.2015 року. П.2.2 договору викладено в такій редакції: після закінчення строку договору орендар має переважне право продовження його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше, ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Крім того додатковою угодою від 16.03.2015 року до договору оренди землі №170/01-23 внесено ряд змін (т.1 а.с.19). Відповідно до рішення Калуської міської ради від 23.04.2015 року №3035 припинено з 01.03.2015 року, у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено, дію договору оренди земельної ділянки від 10.11.2003 року №170/01-23, загальною площею 0,0228 га, на проспекті Лесі Українки, укладений між Калуською міською радою та підприємцем [PERSON] (т.1 а.с.26). Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 14.11.2016 року залишено без змін рішення господарського суду Івано-Франківської області від 15.06.2016 року, яким відмовлено в задоволенні позову фізичної особи-підприємця [PERSON] до Калуської міської ради про визнання незаконним рішення Калуської міської ради від 23.04.2015 року №3035 «Про припинення дії договору оренди землі підприємця [PERSON].». При цьому вказаною постановою Львівського апеляційного господарського суду встановлено, що позивач [PERSON] вчасно повідомив відповідача до закінчення строку дії договору (за 2 місяці) про свій намір скористатися переважним правом поновлення на укладення договору оренди на новий строк, додавши при цьому проект додаткової угоди. Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач (орендодавець) в місячний термін повідомив ФОП [PERSON] (орендаря) про заперечення у поновленні договору оренди на заяву № 29/1 від 29.12.2014р. Однак, колегія суддів звернула увагу на те, що ні умовами договору, ні чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством не передбачено автоматичного поновлення договорів оренди землі. Оскільки між сторонами не було укладено додаткової угоди до договору оренди землі про його поновлення, колегія суддів прийшла до висновку, що договір оренди земельної ділянки №170/01-23 від 10.11.2003р. припинив свою дію з 01.03.2015р. у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено (т.1 а.с.12-16). Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, договір оренди земельної ділянки №170/01-23 від 10.11.2003р., укладений між [PERSON] та Калуською міською радою, припинив свою дію з 01.03.2015р. Рішенням Калуської міської ради від 30.01.2017 року №732 «Про проведення земельних торгів» до переліку земельних ділянок, які виставляються на торги, включено земельну ділянку за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки, площею 0,0228 га, кадастровий номер [NUMBER] (т.1 а.с.28). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, що перебувають у прибережній захисній смузі водних об'єктів, або на земельних ділянках дна водних об'єктів. Оренда земельної ділянки може бути короткостроковою - не більше 5 років та довгостроковою - не більше 50 років. Відповідно до ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 134 ЗК України передбачено, що не підлягають продажу на конкурентних засадах (земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них у разі розташування на земельних ділянках об'єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб. З матеріалів справи вбачається, що за час користування спірною земельною ділянкою за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки, площею 0,0228 га, кадастровий номер [NUMBER], на підставі дозволу на виконання будівельних робіт №35 від 29.02.2008 року (т.1 а.с.20) позивач розпочав будівництво комерційно-нежитлових приміщень на вказаній земельні ділянці. 27.01.2015 року на замовлення [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на об'єкт незавершеного будівництва по пр.Л.Українки (вставка 21) в м.Калуші (т.1 а.с.21-22). Відповідно до довідки від 27.01.2015 року №844, виданої ФОП [PERSON], готовність незавершеного будівництвом об'єкта нерухомого майна за адресою: м.Калуш, пр.Л.Українки (вставка,21) житлово-комерційний будинок, площею забудови 180,0 кв.м., складає 8% готовності і його інвентаризаційна вартість становить 86 276,00 грн. Те, що станом на час ухвалення Калуською міською радою рішення про включення спірної земельної ділянки до переліку земельних ділянок, право оренди яких виставлено на торги, на даній земельні ділянці саме за кошти позивача було зведено незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна (фундамент) підтверджується також матеріалами інвентаризаційної справи №844 (т.1 а.с.165-211). Також із викопіровки супутникової зйомки земельної ділянки за програмою Google Планета Земля видно, що у 2005 році спірна земельна ділянка по пр.Л.Українки в м.Калуші була вільна від забудови, а в 2011р., 2013 р. - наявний об'єкт нерухомого майна (т.2 а.с.10,11,12). Крім того, з долученого позивачем акту приймання виконаних будівельних робіт від 06.09.2017 року (т.2 а.с.6-9) вбачається, що замовником будівельних робіт зі зведення житлово-комерційного будинку по пр.Л.Українки (вставка,21) в м.Калуші є саме позивач [PERSON]. Отже, з урахуванням наведеного, обставини, які вказані в акті обстеження земельної ділянки від 07.06.2016 року, складеного комісією Калуської міської ради, а саме про те, що під час обстеження земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], відсутні об'єкти нерухомого майна, а також будівельні матеріали (т.1 а.с. 60), не відповідають дійсності. А тому суд не бере до уваги даний акт, як такий, що спрямований не введення суду в оману щодо реальних обставин справи. До того ж відповідно до рішенням Калуської міської ради від 23.04.2015 року №3035 було вирішено, що спірна земельна ділянка має бути передана позивачем Калуській міській раді по акту прийому-передачі (т.1 а.с.26). Проте акт прийому-передачі земельної ділянки так і складено не було, офіційного передання позивачем Калуській міській раді земельної ділянки по пр.Л.Українки в м.Калуші - не відбулося, питання повернення земельної ділянки із спорудженим на ній орендарем фундаментом сторонами договору узгоджено не було. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист цих прав здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд звертає увагу, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві власності. Положеннями статті 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно з статтю 152 Земельного кодексу України встановлено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За таких обставин, враховуючи, що на час ухвалення Калуською міською радою рішення про включення спірної земельної ділянки до переліку земельних ділянок, право оренди яких виставлено на торги, на даній земельні ділянці саме за кошти позивача було зведено незавершений будівництвом об'єкт нерухомого майна (фундамент), тобто дана земельна ділянка не була вільною від забудови, офіційного передання спірної земельної ділянки позивачем Калуській міській раді не відбулося, з урахувань положень ч.2 ст.134 ЗК України, слід скасувати рішення Калуської міської ради від 30.01.2017 року №732 «Про проведення земельних торгів» щодо земельної ділянки за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки, кадастровий номер [NUMBER]. Покликання представника відповідача на необхідність залучення до участі в справі організації, яка проводила земельні торги, є безпідставними. Адже позивачем оскаржується не процедура проведення земельних торгів, а предметом спору є дії Калуської міської ради в частині ухвалення рішення про включення спірної земельної ділянки до переліку об'єктів, які виставляються на земельні торги. Тому залучення до участі в справі організації, яка проводила земельні торги, є зайвим і спрямованим на затягування розгляду справи. Щодо вимог про визнання недійсними договорів оренди та дарування. Згідно зі статтею 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 215 Цивільного кодексу України визначаються загальні правові підстави визнання правочину недійсним. Так, частиною 1 цієї статті визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Матеріалами справи встановлено, що 22.03.2017 року між Калуською міською радою та підприємцем [PERSON] було укладено договір оренди землі. Згідно із п.1 даного договору орендодавець відповідно до рішень Калуської міської ради №732 від 30.01.2017 року та протоколу про хід торгів на аукціоні №2-А від 22.03.2017 року надає в оренду земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) в строкове платне користування, терміном на 5 років, яка знаходиться в м.Калуші на пр.Л.Українки, для будівництва комерційно-житлових приміщень (т.1 а.с.29-30). Оскільки суд прийшов до висновку, що рішення Калуської міської ради №732 від 30.01.2017 року «Про проведення земельних торгів» щодо земельної ділянки за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки, кадастровий номер [NUMBER] є протиправним і підлягає скасуванню, то, відповідно, договір оренди даної земельної ділянки від 22.03.2017року, укладений на підставі вказаного рішення, слід визнати недійсним. Також не заслуговують на увагу покликання відповідачів, що оскільки договір оренди спірної земельної ділянки №170/01-23 від 10.11.2003р., укладений між [PERSON] та Калуською міською радою, припинив свою дію з 01.03.2015р., передача даної земельної ділянки в оренду [PERSON] не порушує права позивача. Адже, як вбачається з матеріалів справи, саме договір оренди земельної ділянки за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки, кадастровий номер [NUMBER] від 22.03.2017року, укладений між Калуською міською радою та [PERSON], став підставою для реєстрації за відповідачем [PERSON] права власності на об'єкт незавершеного будівництва, який зведений позивачем на вказаній земельній ділянці. Так, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (т.1 а.с.31) вбачається, що відповідач [PERSON] 14.07.2017 року зареєструвала право власності на незавершене будівництво комерційно-житлового будинку, готовністю 11%, за адресою: [ADDRESS] При цьому підставою для реєстрації права власності вказано: договір оренди від 22.03.2017 року; декларація про початок виконання будівельних робіт, серія та номер: ІФ083171596193, виданий 08.06.2017 року, видавник: відділ державного архітектурно-будівельного контролю Калуської міської ради; довідка, серія та номер:03-03/330, виданий 17.07.2017 року головним архітектором м.Калуша. Суд звертає увагу, що декларація про початок виконання будівельних робіт датована 08.06.2017 року, а вже через місяць (14.07.2017 року) [PERSON] зареєструвала право власності на об'єкт незавершеного будівництва, готовністю 11%. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте відповідачем [PERSON] суду не надано жодних доказів на підтвердження факту зведення нею спірного об'єкта незавершеного будівництва за такий стислий проміжок часу (фактично за місяць). Натомість з відповіді на запит фізичної особи-підприємця [PERSON] вбачається, що проектної документації на забудову орендованої земельної ділянки [PERSON], площею 0,0288 га, за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки з кадастровим номером [NUMBER] в архіві розробленої проектної документації немає (т.1 а.с.86). Крім того, як вказувалося вище, наявні у справі документи підтверджують факт зведення саме за замовленням та за кошти позивача спірного незавершеного будівництвом об'єкта нерухомого майна на земельній ділянці за адресою м.Калуш, пр.Л.Українки з кадастровим номером [NUMBER]. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта (т.1 а.с.69) 09.11.2017р. між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування незавершеного будівництва комерційно-житлового будинку, готовністю 11%, за адресою: Івано-Франківська область, [ADDRESS] Враховуючи, що дарування спірного незавершеного будівництвом об'єкта нерухомого майна здійснено [PERSON], яка не була власником цього майна, суд приходить до висновку про невідповідність договору дарування від 09.11.2017 року вимогам цивільного законодавства, що за правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання недійсним оспореного договору дарування згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України. Щодо позовних вимог про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва. При вирішенні питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Державна реєстрація прав об'єкту незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ч.1 ст.1), з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта. Цим Законом встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). Право власності може набуватися різними способами, які поділяються на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 ЦК України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним порядком. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України належить розуміти у системному зв'язку із положенням ст. 182 цього Кодексу щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Як правило, всі об'єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК України не передбачено. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 19 вересня 2011 року (справа № 3-82гс11/32/14). За таких обставин в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на об'єкт незавершеного будівництва комерційно-житлового будинку, розташований за адресою: [ADDRESS] слід відмовити. Отже, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача Калуської міської ради, на користь позивача слід стягнути 1280,00 грн. сплаченого судового збору (т.1 а.с.1), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь позивача слід стягнути 940 грн. сплаченого судового збору (т.1 а.с.66,82). На підставі викладеного, ст.ст.93, 116, 124, 134, 152 ЗК України, ст.ст.11, 15, 16, 21, 202, 203, 215, 216, 182, 331 ЦК України,

Outcome: partial