Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона на підставі ордеру Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради № 68 від 10.08.1995 року, зареєстрована і фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. У вказане житлове приміщення вселилась та була зареєстрована дружина її сина [PERSON], - [PERSON] Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу визнано відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день, крім неї, зареєстровані також за вище вказаною адресою її син, [PERSON], та онука [PERSON], яка в спірній квартирі не проживає разом з матір'ю з січня 2015 року, особисті речі відсутні, місце знаходження її не відоме. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання сторони та треті особи не з'явились, про день та час розгляду справи були повідомленні. Відповідач відзиву на позов не надала. Позивач [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає. Представник Служби у справах дітей виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради Березуцька Н.І. до суду надала заяву та заперечення щодо позовних вимог в повному обсязі, оскільки відсутні щодо можливої реєстрації за місцем проживання малолітньої. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та її сім'ї було видано ордер на житлове приміщення № 68 Виконавчим комітетом Дзержинської районної ради народних депутатів м. Кривого Рогу від 10.08.1995 року, на підставі рішення виконкому № 164 від 14.04.1995 року на право зайняття житлового приміщення за адресою: [ADDRESS]. Згідно акту про не проживання особи ( осіб ) в житловому приміщенні від 7.09.2016 року, складений комісією у складі представника ТОВ «Житлосервіс-КР» та мешканців будинку [ADDRESS], зі змісту якого випливає, що відповідач [PERSON] та її донька [PERSON], [INFO] не проживають у квартирі [ADDRESS] з 17.01.2015 року по даний час, їх особисті речі у даній квартирі відсутні ( а.с. 7). Згідно рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01.12.2016 року [PERSON], визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 12-13). Конституцією України у ст. 47 проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. У ч. 3 ст. 13 Конституції України вказано, що власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сімї квартиронаймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Оскільки [PERSON] є членом сімї позивача, тому до правовідносин, що виникли між сторонами, слід застосовувати положення ЖК України. Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР,ст. 405 ЦК України). Так судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є онукою позивачки зареєстрована за адресою: [ADDRESS] по теперішній час, але фактично там не проживає. Вимогами ст. 18 Закону України « Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 21.01.1996 року, ратифікованої Законом № 69Y від 03.08.2006 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність (ст. 16). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Аналогічна вимога закріплена і у ч. 4 ст. 29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому він проживає. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК України). Таким чином, при вирішенні даного спору, суд бере до уваги поважність причин відсутності малолітніх дітей за місцем своєї реєстрації з огляду на їхній вік, та той факт, що їхнє місце проживання визначають батьки і вони змушені проживати з матір'ю за іншою адресою та не користуються спірною квартирою не за власним бажанням. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що [PERSON], якій на момент розгляду справи виповнилось 4 роки та є рідною онукою позивача в силу свого малолітства не може самостійно визначати місце свого проживання, яке визначили його батьки, тому змушена проживати з матір'ю за іншою адресою, не користується спірною квартирою, тобто тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні її є вимушеною, а тому відсутні правові підстави для визнання малолітньої такою, що втратила право користування спірною квартирою. Тобто в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що малоліття [PERSON] не проживає у спірній квартирі без поважних причин понад шість місяців та має інше житло, що придатне для проживання. Суд вважає, що позбавлення права користуватися квартирою порушує права малолітньої. Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи викладене вище, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та не доведеними і не вбачає передбачених законодавством підстав їх задоволення. За таких обставин в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed