Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом у якому з уточненням просить стягнути 116,60 грн. пені, 12,00 грн. трьох відсотків річних, 170,00 грн. інфляційне збільшення боргу та 3000,00 грн. витрат на правову допомогу. Позовні вимоги мотивує тим, що 15.10.2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль. Цивільна відповідальність винної особи в дорожньо-транспортній пригоді була застрахована в ПрАТ «СК «Галицька» на підставі полісу серії АЕ 6865249. Страхова компанія виплатила [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 9 499,50 грн. 10.04.2017 року. Оскільки страхове відшкодування було виплачено 10.04.2017 року, а транспортний засіб оглядався представниками страховика в жовтні 2016 року, за цей період вартість ремонту значно зросла, виплачена сума страхового відшкодування є недостатньою для здійснення ремонту пошкодженого автомобіля. Тому [PERSON] просить стягнути зі страхової компанії пеню за кожен день прострочення виплати відшкодування за період з 24.03.2017 року по 09.04.2017 року в розмірі 116 грн. 60 коп., передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних за цей період в розмірі 12 грн. та інфляційні витрати в розмірі 170 грн. 99 коп., а також судові витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн., та судовий збір в розмірі 640 грн. Просить уточнені позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних, інфляційних витрат, а також судових витрат і просила стягнути їх з відповідача на користь позивача, надавши пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився за невідомих обставин. Про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Клопотань про відкладення розгляду справи від представника відповідача не надходило. 19.08.2017 року представником відповідача подано на адресу суду письмові заперечення проти позову, згідно яких позов не визнає в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необгрунтованість. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. 15.10.2016 року в м. Львові на вулиці Стрийська сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки «Ніссан», д.н.з. [NUMBER]. Винним у настанні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON], яка, керуючи автомобілем марки «Шкода», д.н.з. [NUMBER], порушила вимоги Правил дорожнього руху. Дана обставина підтверджена постановою Сихівського районного суду м.Львова від 03.11.2016 (справа №464/7821/16п), а тому така у відповідності до ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у відповідача згідно з полісом серії АЕ №6865249 від 28.02.2016 року, дійсним з 28.02.2016 року по 27.02.2017 року. Позивач в передбачений законом строк звернувся до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно страхового акту № ГСК000003264-01М вартість матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 9 499 грн. 50 коп. 03.04.2017 року відповідачем було прийнято рішення про виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 9 499 грн. 50 коп. Згідно платіжного дорученням № 7160 від 10.04.2017 року відповідачем виплачено позивачу 9 499 грн. 50 коп. страхового відшкодування. Дані обставини сторонами не заперечувались, а тому приймаються судом до уваги. Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов'язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення. Позивач звернувся до страхової компанії із заявою про виплату йому страхового відшкодування 22.12.2016 року. 03.04.2017 року відповідач прийняв рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 9 499 грн. 50 коп. 10.04.2017 року вказане страхове відшкодування в розмірі 9 499 грн. 50 коп. було виплачено позивачу. Тобто страхове відшкодування було виплачено позивачу з пропуском встановленого п.36.2 ст.36 Закону 90 денного строку з дня отримання заяви про страхове відшкодування. З наведеного вбачається, що мало місце прострочення виконання договірного зобов'язання з 24.03.2017 року по 09.04.2017 року, тобто на 16 днів. Пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика особі (МТСБУ), яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Прострочення виплати страхового відшкодування знайшло своє підтвердження в судовому засіданні. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що вимоги позивача про застосування наслідків, передбачених пунктом 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів», а саме: на отримання позивачем пені за період з 24.03.2017 року до дня виплати 10.04.2017 року, яка розрахована позивачем та становить 116 грн. 60 коп. Частиною 2 ст. 625 ЦК України дійсно передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При вирішенні питання про застосування, передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення грошового зобов'язання слід встановити коло зобов'язань на які поширюється ця норма закону. Згідно ч.1, 2 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Так, відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-927цс16 від 01.06.2016 року, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами у справі на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, є грошовим зобов'язанням. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. А відтак, оскільки за договором страхування потерпілий [PERSON], хоч і не є стороною договору страхування, однак наділяється правами за цим договором - на його користь страховик зобов'язаний здійснити страхове відшкодування, на правовідносини сторін в справі поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. У зв'язку з наведеним позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних витрат слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні витрати в сумі 170 грн. 99 коп. та 3% річних в сумі 12 грн. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.88 ЦПК України передбачає, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з ст.84 цього Кодексу витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопоміч» (виконавцем послуг), з однієї сторони, та [PERSON] (замовником послуг), з іншої сторони, було укладено договір про надання адвокатських послуг в цивільному процесі. Відповідно до договору представлення інтересів Замовника в суді покладено на директора Мелеха Дмитра Орестовича. (а.с. 12). З акту виконаних робіт від 26 квітня 20147 року вбачається, що ТзОВ «Автопоміч» на підставі зазначеного договору, виконавець надав, а замовник прийняв наступні послуги: юридична консультація, підготовка до написання позовної заяви, складання та написання позовної заяви, а всього на загальну суму 3000,00 грн. (а.с.75а). ТзОВ «Автопоміч» надало суду розрахунок витрат на правову допомогу на суму 3000,00 грн. та така сума була сплачена [PERSON], відповідно до квитанції від 03.05.2017 №0.0.757964599.1 /а.с.14, 15/. Відповідно до статей 177, 178 розділу IV Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій щоденно на підставі первинних документів здійснюються записи про операції, що відбулися у звітному (податковому) періоді. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01 жовтня 1999 року та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Таким чином, згідно зазначених норм склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. За таких обставин у суду відсутні підстави для стягнення з ПрАТ «СК «Галицька» на користь [PERSON] витрат на правову допомогу, які були оплачені відповідачем виконавцю Товариству з обмеженою відповідальністю «Автопоміч», оскільки, на думку суду, такі кошти не можуть вважатися витратами на правову допомогу, відшкодування яких передбачено цивільним процесуальним законодавством, і які підлягають розподілу між сторонами за правилами ст.88 ЦПК України. Суд вважає, що документи, які були надані адвокатом Мелех Д.О. не доводять обставин здійснення позивачем оплати послуг за надання правової допомоги в зазначеному розмірі в якості оплати послуг адвоката та безпосередньо адвокату, оскільки оплата таких послуг за зазначеним договором була здійснена позивачем на користь отримувача - іншої особи (Товариство з обмеженою відповідальністю «Автопоміч»). Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання про відмову у задоволенні заявлених вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір за подання до суду позовної заяви у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved