Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 12049 грн. за період з серпня 2014 року по лютий 2015 року, індексації та середнього заробітку за час затримки розрахунку, під час розгляду справи позовні вимоги уточнив та просив стягнути з відповідача компенсацію за затримку виплати заробітної плати у розмірі 3835,70 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 8337,60 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що працював в ПрАТ «Азовелектросталь», 05.02.2015р. був звільнений за п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату, проте роботодавець при звільненні не провів з ним повний розрахунок. Позивач у судове засідання надав заяву про підтримання позовних вимог, наполягав на їх задоволенні і розгляді справи без його участі. Також не заперечував проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, надіслала до суду заперечення на позов, у яких просила відмовити у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації, оскільки заборгованість погашена повністю, позивачу за період його роботи на підприємстві згідно п. 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078 та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» здійснювалося підвищення заробітної плати випереджувальним шляхом, тому заробітна плата індексації не підлягає. Проти стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку (160 робочих днів) у розмірі 8337,60 грн. не заперечувала. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги позивачки, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивач працював в ПрАТ «Азовелектросталь», 05.02.2015р. був звільнений за п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату відповідно до наказу №23к від 05.02.2015 року. На час звернення до суду ПрАТ «Азовелектросталь» мало заборгованість перед [PERSON] по заробітній платі за період з серпня 2014 р. по лютий 2015 р. у розмірі 12583,46 грн., яка була повністю виплачена позивачу лише 29.09.2015 р., про що свідчать платіжні доручення, надані відповідачем. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України,\~\~КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно ст.1, ст.2, ст.3, ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Виплата компенсації проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції за період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. На підставі зазначених вимог закону відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію втрати частини його доходів, яка обчислюється відповідно до ст.4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових коштів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати», затвердженого постановою КМ України №159 від 21.02.2001р. Таким чином, виходячи з наданого позивачем розрахункового листа, з ПрАТ «Азовелектросталь» на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати\~у розмірі 3835,70 грн. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Згідно наданого відповідачем розрахунку, з яким погодився позивач, середньоденна заробітна плата позивача складає 52,11 грн. Оскільки середнім заробітком повинен бути оплачений весь період затримки розрахунку з 06.02.2015 року по 29.09.2015 року, який складає 160 робочих днів, на користь позивача підлягає сплаті відповідачем середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 8337,60 грн., отриманий шляхом множення суми середньоденного заробітку позивача у розмірі 52,11 грн. на 160 робочих днів, як за весь період затримки розрахунку. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», в редакції, що діяла на день предявлення позову, звільнений від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved