Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 37\~428,16 гривень. Позивач в судове засіданні не зявився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах. Представник відповідача у судове засідання не зявилась, від неї надійшла заява про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяви сторін про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню за наступними підставами. Позивач [PERSON] з 06 лютого 2012 року по 31 січня 2013 року працював в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Товари народного вжитку» /а.с.8-13/. Згідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що при звільненні [PERSON] заборгованість з заробітної плати виплачена не була. Згідно довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «Товари народного вжитку» № 1727 від 09 жовтня 2013 року заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] становить 5\~655,82 грн. /а.с.5/. Відповідно до судового наказу № 320/8029/14-ц, виданого 05 серпня 2014 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області було стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 5 655 грн. 82 коп. /а.с.6/. Судом встановлено, що з часу звільнення та по теперішній час відповідач не сплатив позивачу заробітну плату. Крім того, ст.117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України N 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року не проведення розрахунку з працівником удень звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Даний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України у справі №6-144цс13 від 29 січня 2014 року, ухваленої в порядку ст. 360-4 ЦПК України і у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України, які зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. З урахуванням п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденний заробіток позивача за останні два місяця роботи, що передували звільненню, складає 56 грн. 70 коп. З огляду на те, що з моменту звільнення 31 січня 2013 року по теперішній час заробітна плата позивачу виплачена не була, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати склав 37 428 грн. 16 коп. Згідно розяснень абз. 5 п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд обчислює суму, що підлягає стягненню без урахування податків та обовязкових платежів, оскільки справляння податків і сплата обовязкових платежів є відповідним обовязком робітника і роботодавця. Надаючи правову оцінку щодо невиконання вимоги суду щодо надання відповідачем довідки про розмір заборгованості заробітної плати та середнього заробітку позивача, суд приймає до увагу ту обставину, що відповідачем в повному обсязі визнані позовні вимоги позивача, та не вбачає підстав вважати розрахунок, наданий позивачем, невірним. Крім того, у розумінні ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Таким чином, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 37 428 грн. 16 коп.

Outcome: approved