Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 25.10.2019 року на земельній ділянці площею 0,3405 га., яка відповідно до державного акту на право постійного користування землею серія ІІ-КВ №001432-270 від 20.05.2002 року належать Державному підприємству «Дослідне сільськогосподарське виробництво Інституту фізіології рослин і генетики НАН України» на праві постійного користування за адресою: [ADDRESS] , у неправомірний спосіб, самовільно та без будь-якого погодження, було встановлено тимчасову споруду (металевий кіоск). В той же день з боку позивача було звернення до Національної поліції з цього приводу та відкрито кримінальне провадження, про що свідчить витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Згодом позивачу стало відомо, що тимчасова споруда (металевий кіоск) встановлена та належить громадянину [PERSON] , який на неодноразові прохання прибрати її з земель підприємства, ніяк не реагує та фактично відмовляється це зробити. На даний час, встановлена металева споруда створює перешкоди підприємству та не дає належним чином користуватися земельною ділянкою, адже займає відповідну площу та унеможливлює позивача використовувати землю за її призначенням. Висновком спеціаліста інженера-геодезиста від 16.06.2020 року № 06/13-1-в додатково було встановлено, що тимчасова металева споруда розташована саме в межах координат земельної ділянки переданої позивачу на праві постійного користування. Позивач вважає, що договір оренди земельних ділянок від 25.07.2017 року між ним і [PERSON] є недійсним, а споруда, яка встановлена на території підприємства має бути демонтована, оскільки не дотримано такої істотної умови договору оренди землі, як об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки). Посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач просить визнати недійсним договір оренди земельних ділянок від 25.07.2017 року, укладений між ним і [PERSON] та усунути позивачу перешкоди у праві користування земельною ділянкою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши відповідача звільнити земельну ділянку від тимчасової споруди (металевого кіоску) шляхом демонтажу за власний рахунок. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач надав відзив на позов у якому пояснив, що оспорюваний договір фактично виконується обома сторонами правочину. Також, відповідач посилається на роз`яснення Верховного Суду України відповідно до яких відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі», може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом. Крім того, відповідач зазначив про пропуск позивачем позовної давності для звернення із даним позовом, оскільки минуло три роки з моменту укладення спірного договору. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 25.07.2017 року між сторонами укладено договір оренди двох земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 82). Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на вимоги статті 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких, істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); дата укладення та строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Натомість, суд не погоджується і відхиляє доводи позивача щодо наведених підстав для визнання спірного договору недійсним, та приймає до уваги заперечення відповідача, оскільки відповідно до норм статей 203, 215 ЦК України відсутність зазначення кадастрового номера земельної ділянки не є наслідком недійсності договору у зв`язку із його виконанням сторонами. Також, суд обґрунтовано вважає, що земельна ділянка, яка є об`єктом оспорюваного договору оренди, належить позивачеві на праві постійного користування земельною ділянкою і відсутність зазначення у договорі кадастрового номера земельної ділянки не свідчить про факт відсутності у позивача прав на вказану земельну ділянку в оренду. При цьому, факт відсутності кадастрового номеру пояснюється тим, що позивач набув право постійного користування земельною ділянкою до 2006 року, а тому факт відсутності кадастрового номеру не перешкоджає і не порушує право позивача в будь-який час внести відповідні дані до Держгеокадастру, публічної кадастрової карти та доповнити оспорюваний договір оренди відповідними відомостями. Крім того, вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне. Згідно із ст. 13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди землі орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Факт передачі орендодавцем земельної ділянки орендареві у володіння і користування не заперечується обома сторонами. Натомість, позивачем не доведено того факту, що починаючи з дати укладення договору, оспорюваний договір оренди земельної ділянки виконується відповідачем належно. Отже, факт виконання договору оренди земельної ділянки унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом (Касаційним цивільним судом) у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 471/761/17-ц. Так, звертаючись до суду з позовом, позивач посилався нате, що спірний договір не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема щодо зазначення кадастрового номеру земельної ділянки. Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно з яким відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом. Зокрема: - у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-88цс14 вказано, що: «відповідно до вимог статті З ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з`ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача»; - у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-94цс14 зроблено висновок, що: «відсутність у договорі оренди землі, укладеному 05 грудня 2008 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім того, судом залишено поза увагою вимоги статті З ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно були порушені права позивача при укладенні договору у зв`язку з відсутністю в ньому зазначеної умови»; - у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, якщо відсутність у договорі однієї з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивачів з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав». Враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду, суд приходить до висновку, що факт виконання сторонами договору оренди земельної ділянки унеможливлює визнання такого договору недійсним, оскільки з дати його укладення і виконання договору жодна із сторін не посилалася на відсутність кадастрового номера земельної ділянки як на підставу неможливості виконання договору. До того ж, суд погоджується із доводами відповідача про пропуск позивачем встановленого цивільним законом строку позовної давності, оскільки його перебіг строку розпочався від дня, коли позивач міг довідатися про порушення свого права, а саме: з дати укладення договору. Таким чином, позивачем не доведено факту існування підстав для визнання спірного договору недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed