Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 07.06.2013 р. в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце з вини відповідача, був пошкоджений належний позивачу на праві власності транспортний засіб - а/м «Тойта р/н [NUMBER], вартість відновлювального ремонту складає 46 667,91 грн. Дана сума виплачена ПрАТ СК «Інго Україна», оскільки транспортний засіб позивач був застрахований. Позивач посилається на те, що він зазнав збитків у виді сплати додаткової страхової премії на користь ПрАТ СК «Інго Україна» у розмірі 1 322,04 грн.: через те, що страховиком було здійснено виплату страхового відшкодування, для поновлення умов договору, які існували до настання страхового випадку, позивач уклав адендум до договору страхування та сплатив додаткову стразову премію в розмірі 1 322,04 грн. Про стягнення даної суми з відповідача у позові й заявлено відповідну вимогу. Разом з тим, позивач зазначає про те, що він зазнав збитків в розмірі 8 000,00 грн. після повернення подвійного завдатку, оскільки він мав намір продати автомобіль, для чого між ним та [PERSON] 01.06.2013 р. був укладений передній договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язалися 10.06.2013 р. укласти договір купівлі-продажу а/м «TOYOTA COROLLA», р/н [NUMBER], 2008 року випуску. В забезпечення виконання умов договору [PERSON] передав [PERSON] завдаток в розмірі 8 000,00 грн., та через пошкодження даного транспортного засобу відчуження автомобіля не відбулося, через що позивач сплатив [PERSON] завдаток у подвійному розмірі. Про стягнення даної суми з відповідача у позові також заявлено відповідну вимогу; моральна шкода визначена позивачем в розмірі 5 000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов не визнав повністю та просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що між позивачем (страхувальником) та Страховою компанією ПрАТ «АСК «Інго Україна» (страховиком) був укладений «Договір страхування №530561297.13 добровільного страхування засобів наземного транспорту, цивільної відповідальності, водія та пасажирів від нещасних випадків» (договір Автокаско), предметом якого в силу ст.6 Закону та ст. 2 договору є майнові інтереси позивача (страхувальника), пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням застрахованим автомобілем. Страховим випадком є пошкодження автомобіля позивача. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками, відповідно до ст. 22 ЦК України є втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, відповідно до ст.1192 ЦК України, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 10.2.3 Договору Автокаско при пошкодженні транспортного засобу розмір страхового відшкодування визначається страховиком на підставі документів, що підтверджують розмір збитку. Доказом розміру збитку на суму 46 667,91 грн. є Акт АМ- 7846 від 28.07.2013 р., який приєднаний до позову. Внаслідок ДТП від 07.06.2013 р. позивач зазнав втрат у зв'язку з тим, що транспортний засіб позивача отримав пошкодження та його технічний стан погіршився. Вартість витрат на відновлення автомобіля склала 46 667,91 грн., тобто страховик компенсував відповідно до договору Автокаско вищезазначені втрати позивачу, які позивач мав би зробити для відновлення свого порушеного права користування автомобілем. Разом з тим, відповідно до ст. 10 Закону «Про страхування» та ст. 6 Договору страхова премія - це грошова сума, яка підлягає оплаті страхувальником страховику за укладення договору Автокаско. Згідно зі ст. 989 ЦК України страхові платежі (внески, премії) - це зобов'язання страхувальника, що не залежать від настання страхового випадку, виплата по якому є основною метою договору. Додаткова премія - це додатковий страховий внесок, що сплачується страхувальником за те, що до умов страхування вносяться додаткові ризики, або за страхування ризиків з підвищеною небезпекою. Відповідно до Адендуму №2 до договору Автокаско страхувальник та страховик взяли на себе додаткові зобов'язання, а саме: страховик «поновлює умови Договору» і «у разі настання наступного страхового випадку» не буде враховувати здійснену перед цим страхову виплату за страховим випадком, що стався 07.06.2013 р.», а позивач (страхувальник) сплачує додаткову страхову премію. Тобто, додаткова страхова премія є додатковими зобов'язаннями, які взяв на себе позивач за договором Автокаско, і які він виконав, сплативши страховику в якості додаткової страхової премії суму у розмірі 1 322,04 грн. Відтак, на переконання відповідача після виконання взятих на себе додаткових зобов'язань щодо оплати позивачем страховику додаткової страхової премії предметом договору Автокаско, який є чинним дотепер включно до 19.03.2014 р., відповідно до ст.980 ЦК України є майнові інтереси страхувальника, пов'язані із виплатою певної грошової суми в разі настання страхового випадку у майбутньому, а не у зв'язку із ДТП від 07.06.2013 р. Додаткові зобов'язання щодо сплати страховику додаткової страхової премії у розмірі 1 322,04 грн., які взяв на себе позивач, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Ці витрати безпосередньо не пов'язані із ДТП, яка сталася з вини відповідача, а отже не підлягають стягненню в якості компенсації матеріальної шкоди, та саме з цієї підстави відповідач просив суд відмовити в задоволенні вимоги позову про стягнення з нього суми матеріального збитку у вигляді сплати додаткової страхової премії, яку Позивач сплатив на користь ПрАТ «АСК «Інго Україна» у розмірі 1 322,04 грн. як такої, що є незаконною та не ґрунтується на чинному законодавстві України. Що стосується вимоги позову про стягнення з відповідача суми матеріального збитку у розмірі 8 000,00 гри., який позивач зазнав після повернення подвійного завдатку відповідно до умов попереднього договору, то відповідач також заперечував та посилався на те, що позивач уклав з [PERSON] попередній договір від 01.06.2013 р. щодо укладання 10.07.2013 р. основного договору купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA COROLLA», який був пошкоджений в результаті дорожньо-транспортної пригоди від 07.06.2013 р. В забезпечення виконання умов попереднього договору позивач отримав завдаток у розмірі 8000,00 грн., який, в разі порушення зі сторони позивача умов договору відповідно до п.7 позивач зобов'язався повернути [PERSON] та додатково сплатити суму у розмірі завдатку. Згідно із розпискою від 02.12.2013 р. [PERSON] отримав від позивача грошові кошти загалом 16 000,00 грн., тобто подвійний розмір завдатку. На переконання відповідача, позивач в порушення чинного законодавства України неправомірно сплатив [PERSON] додатково суму у розмірі завдатку, тому що порушення умов попереднього договору сталося не з вини позивача. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із положеннями ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Якщо, відповідно до ч. 3 ст. 571 ЦК України зобов'язання припиняється до початку його виконання внаслідок неможливості його виконання, то завдаток підлягає поверненню в однократному розмірі. Оскільки вини позивача в порушенні умов попереднього договору немає, оскільки дорожньо-транспортна пригода, наслідком якої було порушення умов попереднього договору, сталася з вини відповідача, що підтверджується постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, яка винесена відносно відповідача. Разом з тим, що стосується вимоги позову про відшкодування моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., то відповідач заперечував на тій підставі, що відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Утім, позивач не надав документальні підтвердження викладеним в позовній заяві вимогам щодо спричинення моральної шкоди, позивач нічим не підтвердив наявність факту моральної (нематеріальної) шкоди, не надав відповідних доказів, позивач не подав до суду відповідні розрахунки вказаної у позовних вимогах суми моральної шкоди та є незрозумілим з чого вона складається, не має підтвердження причинно-наслідкового зв'язку між дорожньо-транспортною пригодою та моральною шкодою. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; за ч. 4 ст. 64 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, оскільки на виконання зазначених вище правових норм вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди є доведеною (постанова судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2013 р.), то суд, розв'язуючи питання лише щодо розміру відшкодування виходить з того, що (ст. 1187 ЦК) джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу. Отже, виходячи зі змісту приписів чинного ЦК України, саме на кредитора покладається тягар доказування розміру збитків, утім, позивач, пояснюючи про відновлення пошкодженого транспортного засобу та його наступне відчуження. Судом встановлено, що ПрАТ СК «Інго Україна» на виконання умов договору страхування від 19.03.2013 р. позивачу була здійснена виплата страхового відшкодування в розмірі 46 667,91 грн., тобто в розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, через що суд погоджується із доводами відповідача щодо того, що позивач отримав страхове відшкодування в розмірі збитку на підставі документів, що підтверджують розмір збитку, а додаткові зобов'язання щодо сплати страховику додаткової страхової премії у розмірі 1 322,04 грн., які взяв на себе позивач, не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України, оскільки дані витрати безпосередньо не пов'язані із дорожньо-транспортною пригодою , яка сталася з вини відповідача та як наслідок не підлягають відшкодуванню в якості компенсації матеріальної шкоди. Що стосується вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивача завдатку в розмірі 8 000,00 грн., то, відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. Позивач уклав 01.06.2013 р. із [PERSON] попередній договір (а.с. 14), відповідно до якого сторони зобов'язалися до 10.06.2013 р. укласти основний договір купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA COROLLA» р/н [NUMBER]. Відповідно до п. 6 даного договору в забезпечення виконання умов попереднього договору позивач отримав завдаток у розмірі 8 000,00 грн., який, в разі порушення зі сторони позивача умов договору відповідно до п. 7 позивач зобов'язався повернути [PERSON] та додатково сплатити суму у розмірі завдатку. Згідно із розпискою від 02.12.2013 р. (а.с. 16) [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в розмірі 16 000,00 грн., тобто в подвійному розмірі завдатку. Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Відповідно до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Якщо, відповідно до ч. 3 ст. 571 ЦК України зобов'язання припиняється до початку його виконання внаслідок неможливості його виконання, то завдаток підлягає поверненню в однократному розмірі. Таким чином, вини позивача в порушенні умов попереднього договору не має, адже дорожньо-транспортна пригода, наслідком якої було порушення умов попереднього договору, сталася з вини відповідача, що підтверджується постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2013 р., тому завдаток позивачем повинен бути повернутий в розмірі 8 000,00 грн., а підстави для стягнення його подвійного розміру з відповідача відсутні. З приводу вимоги про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим, аналіз положень ст. 3 ЦПК України, статей 11, 15, 16, 22, 23 ЦК України дає підстави для висновку, що потерпіла особа, якій завдано збитків або завдано моральної шкоди внаслідок порушення її прав, має право на звернення до суду за захистом своїх прав; розв'язуючи дану вимогу, суд виходить з наявності передбачених ЦК України підстав для відшкодування моральної шкоди у справі, яка розглядалася (ст.ст. 16, 23 ЦК України), та погоджується із тим, що позивач зазнав душевних страждань у зв'язку із пошкодженням його майна, через що присуджує відшкодувати відповідачу -1 спричинену потерпілому (позивачу) моральну шкоду в розмірі 3 500,00 грн. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial