Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 21.08.2008 року відповідач отримав кредит в розмірі 1500 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 36% за користування кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання кредиту фізичним особам, правилами надання кредиту та користування платіжною карткою складає між ним і банком кредитний договір. ПАТ КБ «Приватбанк» є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк», у звязку з чим проведено державну реєстрацію та передано право вимоги. 30.04.2009р. змінено найменування, 17.07.2009р. проведено державну реєстрацію вказаних змін. В порушення умов договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав належним чином. У звязку з цим, станом на 31.03.2018 року виникла заборгованість 18445,95 гривень, яка складається з наступного: 2376,28 гривень заборгованість за кредитом; 14715,10 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 854,57 грн. штраф (процентна складова). Представник позивача до суду не зявився, в матеріалах справи міститься клопотання про слухання справи у відсутність їх представника та підтримання позову, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідно до додаткових пояснень, пояснили що відповідач був ознайом енний з порядком погашення кредиту, виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі, відповідачем розрахунок не спростований, контр розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи не призначалися. Кредитний договір чинний та продовжує свою дію, обставини на які посилається відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності дотримано при зверненні до суду. Підстав для застосування позовної давності про стягнення пені немає, оскільки порушення зобовязання триває, відсутня можливість встановити початок перебігу позовної давності, том позовні вимоги підлягають задоволення повністю. Відповідач до суду не зявився, про дату, часу та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином рекомендованим повідомленням. В матеріалах справи міститься відзив, відповідно до якого відповідач не згоден з розрахунками боргу. Вважає їх надуманими та необґрунтованими. В погіршення матеріального становища. Істотної зміни курсу валюти у 2008-2009р., втрати роботи, низки сімейних проблем взяті зобовязання він не виконав належним чином, не проводячи з лютого 2009р. будь-яких платежів. Договір було укладено 21.06.2008р. строк закінчився 21.08.2010р., а відтак припинилось право позивача нараховувати проценти за кредитом, отже банк пропустив строк позовної давності звернення до суду. Просив відмовити в позові у звязку з пропуском банку позовної давності. Дослідивши наявні у справі матеріали (умови і правила наданні банківських послуг, копію кредитного договору б/н від 21.08.2008року; анкету-заяву позичальника; розрахунок заборгованості станом на 31.03.2018р., відзив, відповідь на відзив), суд приходить до наступного висновку. З наявної в матеріалах справи заяви вбачається, що 21.08.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Із наданого банком розрахунку (а.с.7-8) вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, у наслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до статей\~526,\~530,\~1054 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час розгляду справи відповідач заявив про застосування позовної давності. Відповідно до вимог\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України\~встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається\~статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою\~статті 261 ЦК України\~починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно реєстру поштових відправлень позивач направив позов до суду 26.04.2018 року. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по кредиту відповідачем було здійснено 14.01.2009 року. У постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1457цс16 від 09.11.2016 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє інтереси боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Тому, не можна вважати належним доказом переривання строку позовної давності лише наданий банком розрахунок, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежів по погашенню заборгованості після отримання кредитних коштів саме відповідачем та про визнання ним боргу. Відповідач категорично заперечує вчинення таких дій, а позивач на спростування такого твердження жодних доказів не надав. Оскільки відповідач з лютого 2009 року припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише 26 квітня 2018 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої\~статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити у зв'язку з закінченням строку позовної давності. При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження обставин, які перешкодили позивачу вчасно пред'явити позов. Зважаючи на це, підстави для поновлення позивачу строку позовної давності відсутні. На підстав викладеного та

Outcome: dismissed