Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27.12.2013 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області у справі № 442/7715/13-ц повністю задоволено позовні вимоги позивача, а саме: стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 53988,05 грн. боргу за договором позики та 933,98 грн. судових витрат. Дане Рішення 09.01.2014 року набрало законної сили. 05.03.2014 року Постановою про відкриття виконавчого провадження, виданою головним державним виконавцем Відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Баб»як Л.В. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого листа від 21.01.2014 року у справі № 442/7715/13-ц. Однак по даний час відповідачем не вжито жодних заходів для повного або хоча б часткового погашення боргу, що підтверджується листом-повідомленням ВДВС від 25.03.2015 року № Д13/09-13/911. У зв»язку з невиконанням вказаного вище рішення суду, в неї виникла необхідність звернутися з даним позовом в суд для відновлення свого порушеного права. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, причин неявки не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про слухання справи (повідомлення про вручення поштового відправлення), а тому суд визнав неявку відповідачки неповажною та розглянув справу у її відсутності, провівши заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК УкраїниЗясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений частиною другою зазначеної статті. Матеріалами справи встановлено, що 27.12.2013 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області винесено рішення у справі № 442/7715/13-ц яким стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 53988,05 грн. боргу за договором позики та 933,98 грн. судових витрат. Також судом встановлено, що 05.03.2014 року Постановою про відкриття виконавчого провадження, виданою головним державним виконавцем Відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Баб»як Л.В. було відкрито виконавче провадження ВП № 42377129 з примусового виконання Виконавчого листа від 21.01.2014 року у справі №442/7715/13-ц. З листа-повідомленням ВДВС від 25.03.2015 року № Д13/09-13/911, вбачається, що жодного погашення боргу по вказаному вище виконавчому листу не відбувається. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязання встановлює договори та інші правочини. Враховуючи норми ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. У частині 3 ст. 510 ЦК України, визначено, що якщо кожна із сторін у зобовязанні має одночасно і права, і обовязки, вона вважається боржником у тому, що вона зобовязана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Вищезазначене зобовязання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобовязанням. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобовязання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12 та від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, які в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. З розрахунку інфляційного відшкодування за період з 01.01.2014 року по 31.03.2015 року вбачається, що загальна сума інфляційних втрати за прострочення виконання грошового зобовязання відповідача становить 21023,99 гривень, а з розрахунку трьох процентів річних, нарахованих з 10.01.2014р. по 20.04.2015 року вбачається, що загальна сума трьох процентів річних від суми боргу становить 2067,82 грн. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ. Рішенням суду від 27.12.2013 року визначено борг відповідача перед позивачем в розмірі 53988,05 грн., тобто заборгованість відповідача виникла з наступного дня за днем набуття цим рішенням законної сили, тобто з 10 січня 2014 року, таким чином проценти за прострочене користування сумою боргу складають 9060,39 грн. (за період з 10.01.2014р.-20.04.2015р.). Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Від часу набуття рішенням суду законної сили боргові зобов'язання відпо\-відачем не виконуються. В рішенні суду від 27.12.2013р. сума боргу була визначена, виходячи з офіційного курсу євро, встановленого Нацбанком України станом на 01.11.2013р. За цей період значною мірою, більш як удвічі, зріс курс гривні щодо євро, а тому за розмір отриманих від відповідача коштів вона не зможе придбати ту суму євро, яку фактично їй заборгувала [PERSON] Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що збитками є витра\-ти, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реаль\-ні збитки). З врахуванням курсу євро, встановленого Національним банком України станом на 21 квітня 2015 року, різниця між сумою боргу, визначеною судом станом на 01.11.2013р. та сумою, за яку можна придбати ана\-логічну суму євро за курсом НБУ станом на 21.04.2015р. становить 118.160,95 грн. - 53.988,05 грн. = 64172,90 грн. Відповідно до ст. ст.\~10,\~60,\~61 ЦПК України,\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Системний аналіз наведених вимог законодавства та зважаючи на вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені нею документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 963,25 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved