Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив та в остаточній редакції просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 37077,83 гривень, з яких заборгованість за кредитом 21065,69 гривень, заборгованість за відсотками 5166,06 гривень, заборгованість по комісії 7246,08 гривень та штраф 2400 гривень. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07 грудня 2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір №500966323, відповідно до умов якого позивач зобовязався надати [PERSON] кредит в сумі 21299,73 гривень, а остання, в свою чергу, зобовязалася в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком №1 до нього Графіком погашення кредиту. Позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у зазначеній сумі. Разом з тим, у порушення умов договору, відповідач свої зобовязання належним чином не виконує, в результаті чого станом на 21 липня 2016 року за нею утворилася заборгованість у загальному розмірі 37077,83 гривень, з яких заборгованість за кредитом 21065,69 гривень, заборгованість за відсотками 5166,06 гривень, по комісії 7246,08 гривень та по штрафу 2400 гривень. Представник позивача [PERSON],яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Крім того відповідачем надані заперечення на позовну заяву, в яких вона просить застосувати позовну давність до кредитних правовідносин та відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Позивачем долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості станом на 21 липня 2016 року, разом з тим, у зазначеному розрахунку не зазначено, коли саме відповідач здійснив останній платіж за кредитним договором, позивач розраховує заборгованість по кредиту за період з 01 червня 2015 року по 21 липня 2016 року, що прямо суперечить нормам ст.ст. 256,258,261 ЦК України. Уточнену позовну заяву позивачем подано 22 липня 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Оскільки у позивача відсутні поважні причини пропуску позовної давності, відповідач просить відмовити в задоволенні позову з цих підстав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. 07 грудня 2014 року, на підставі анкети-заяви [PERSON] на отримання кредиту по продукту «Рефінансування споживчих та готівкових кредитів», між Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір №500966323, відповідно до умов якого позивач надає позичальнику кредит у розмірі 21299,73 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,99% річних та датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії до 08 грудня 2019 року, а [PERSON], в свою чергу, зобовязалася в порядку та на умовах, що визначені договором повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком №1 до нього Графіком погашення кредиту. Відповідно до п. 2.6 Розділу 1 договору, платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування сум комісійної винагороди та інших платежів за цим договором здійснюються щомісячно, рівними частинами у сумах та в терміни, в порядку та на умовах, визначених Договором та відповідно до Граіфку платежів, який є Додатком №1 до Договору та його невідємною частиною. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. У зазначеному кредитному договорі та додатку до нього визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші. Зі змісту зазначеного кредитного договору вбачається, що [PERSON] підтвердила своїм особистим підписом, що ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з Графіком повернення кредиту, в якому остання також поставила свій підпис. Факт ознайомлення відповідача з усіма істотними умовами кредитного договору також підтверджується п. 5 цього договору, де зазначено, що вона ознайомилася з такими умовами попередньо, до його підписання. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у строк, відповідно до умов договору та вимог закону, а згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. При цьому посилання відповідача на те, що у звязку зі скрутним матеріальним становищем він не мав можливості сплачувати заборгованість за кредитним договором, суд не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не є підставою, що звільняє позивальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.4 кредитного договору, кредит надається позичальнику шляхом безготівкового перерахування коштів позичальнику для зазначених в цьому пункті потреб. Днем надання кредиту є день списання грошових коштів з позичкового рахунку банку з метою їх подальшого зарахування на рахунки, що вказані в цьому пункті. Як вбачається з виписки по особовому рахунку [PERSON] з 07 грудня 2014 року по 04 серпня 2015 року, банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, перерахувавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 21299,73 гривень, що також не заперечувалося сторонами по справі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] допустила порушення грошового зобовязання за кредитним договором щодо погашення чергової частини та процентів за користування кредитом, останній платіж за зазначеним кредитним договором останньою був здійснений 08 січня 2015 року у розмірі 815 гривень, що підтверджується наданим представником позивача розрахунком заборгованості за кредитом у гривні. Таким чином, пояснення [PERSON] щодо незазначення позивачем останнього платежу, здійсненого нею за кредитним договором спростовуються зазначеним розрахунком заборгованості. Як вбачається із зазначеного розрахунку заборгованості, сума заборгованості за кредитним договором №500966323 від 07 грудня 2014 року станом на 21 липня 2016 року становить 21065,69 гривень, сума заборгованості по відсоткам 5166,06 гривень. За змістом п. 2.8 договору, за управління кредитом за період з 1-го місяця користування кредитом по 60-й місяць користування кредитом сплачується 1,89% від суми кредиту. Комісійна винагорода розраховується від суми кредиту та сплачується позичальником щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до Графіку платежів, який є Додатком №1 до договору та його невідємною частиною. Комісійна винагорода нараховується починаючи з дня надання кредиту або першого дня періоду, який передбачає сплату комісії за управління кредитом по дату остаточного повернення кредиту. Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, сума заборгованості за комісійною винагородою станом на 21 липня 2016 року становить 7246,08 гривень. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідальність позичальника за невиконання своїх зобовязань за кредитним договором встановлена п. 4 Кредитного договору, згідно якого позичальник зобовязується у разі повного або часткового прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування та/або комісій, якщо сплата комісій передбачена Розділом №1 договору та/або інших платежів за договором, сплата яких передбачена договором, сплатити банку штраф у розмірі 50 гривень за кожне допущене позичальником прострочення платежу, що триває від одного до чотирьох календарних днів (включно) з моменту виникнення прострочення платежу. Як вбачається з розрахунку заборгованості за вищевказаним кредитним договором, здійсненого позивачем, відповідачу станом на 21 липня 2016 року був також нарахований штраф за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 2400 гривень. Оскільки відповідач в ході судового розгляду не надала заперечень щодо розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого представником позивача та не надала будь-яких доказів щодо неправильності такого розрахунку, суд погоджується з ним. Таким чином, загальна сума заборгованості за кредитним договором №500966323 від 07 грудня 2014 року станом на 21 липня 2016 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ПАТ «Альфа-Банк» складає 37077,83 гривень. На час розгляду справи судом відповідачем не надано даних, що свідчать про задоволення вимоги Банку у добровільному порядку. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення [PERSON] від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст.. 617 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. П. 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» розяснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Як встановлено судом, обставиною, яка стала підставою для звернення 05 жовтня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» до суду з позовом про дострокове повернення кредиту виявився факт порушення позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, а саме: припинення нею 08 березня 2015 року передбачених договором виплат з погашення чергового платежу за кредитом та процентів за користування кредитом. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Аналогічні положення містяться у з п. 15 кредитного договору, відповідно до якого Банк має право в будь-якому разі вимагати, в тому числі у судовому порядку, дострокового виконання всіх зобовязань позичальника за договором у випадку прострочення більше ніж на один місяць терміну сплати обовязкового платежу за кредитом, а також у випадку вчинення позичальником інших істотних порушень умов договору. Таким чином, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання до 08 грудня 2019 року вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів. Судом встановлено, що банк 21 серпня 2015 року звернувся до відповідача з Вимогою щодо дострокового повернення кредиту (Вимога відправлена рекомендованою поштою за вих.№73232-102, що підтверджується Реєстром №638 рекомендованих поштових відправлень, що пересилаються в межах України від 26 серпня 2015 року), в якій запропонував відповідачу у строк до 30 днів з дати отримання Вимоги, але не пізніше 37 днів з моменту її відправлення, достроково повернути кредит, сплатити нараховані відсотки за користування кредитом і нарахований штраф. Також відповідачу було розяснено, що у разі невиконання цієї Вимоги, банк розпочне судових захист охоронюваного права кредитора на дострокове повернення кредиту. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України в зв'язку з наявністю заяви відповідача, суд розглядає питання про застосування позовної давності. Статтями 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається зі змісту вищевказаного кредитного договору, сторони встановили строк виконання зобовязання із щомісячним погашенням платежів, останній з яких підлягав виконанню 08 грудня 2019 року. Отже, поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань, що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору, ч. 3 зазначеної статті передбачає, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно розяснень, які містяться в правовій позиції судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України (постанова від 06 листопада 2013 року (справа № 6-116 цс 13), відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Аналогічна права позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року (справа №6-31цс15), відповідно до якої, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Разом з тим, позивач звернувся до відповідача з Вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом 21 серпня 2015 року, а до суду з позовною заявою - 05 жовтня 2015 року, тобто до спливу трирічного строку, а тому підстав для застосування строку позовної давності судом не встановлено. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, обчислення позовної давності щодо вимог про стягнення штрафу здійснюється окремо за кожний день (місяць), за який штраф підлягає нарахуванню, відтак право на позов про стягнення штрафу за кожний день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Штраф є санкцією, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобовязання й до того дня, доки зобовязання не буде виконано. Із заяви відповідача вбачається, що нею було також заявлено про застосування строків позовної давності в порядку, передбаченому ч.3,4 ст. 267 ЦК України. Як вбачається з уточненої позовної заяви позивача та розрахунку заборгованості по штрафу, сума штрафу розрахована за період з 08 березня 2015 року по 08 липня 2016 року, тобто обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду з позовом та нараховується у межах строку позовної давності, а тому заява відповідача щодо застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення нарахованого штрафу також не підлягає задоволенню. Питання про розподіл понесених позивачем судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а саме у звязку із задоволення позову у повному обсязі, позивачу суд присуджує з відповідача понесені ним і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного і

Outcome: approved