Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та вимоги мотивує тим, що з 1998 року зареєстрований в гуртожитку по [ADDRESS] . З моменту вселення та до теперішнього часу позивач фактично проживає в кімнаті № 53 . 19.08.2014 Рішенням Виконкому Сумської міської ради № 399 затверджено Акт приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади міста Суми гуртожитку за вказаною адресою від регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області. 20.06.2018 року рішенням Сумської міської ради № 3607-МР було зараховано до комунальної власності територіальної громади міста Суми даний гуртожиток. У лютому 2019 року [PERSON] звернувся до Департаменту забезпечення ресурсних платежів СМР із заявою щодо приватизації кімнати [ADDRESS] . Листом від 08.02.2019 року департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради повідомив позивача про відмову у приватизації кімнати, в якому причиною відмови було зазначено: відсутність ордеру про надання житлової площі, відсутність реєстрації в кімнаті № 53 та наявність на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS] . На думку [PERSON] така відмова є необґрунтованою, тому позивач просить суд визнати його наймачем кімнати [ADDRESS] , а також зобов`язати Сумську міську раду в особі Управління «Центр надання адміністративних послуг м.Суми» Сумської міської ради вчинити дії щодо приватизації за ним даноїї кімнати за вказаною адресою без надання ордера про надання житла. Ухвалою суду від 26.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник Виконавчого комітету Сумської міської ради, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначив про заперечення проти задоволення позову, оскільки згідно даних, зазначених в паспорті гр. України, [PERSON] зареєстрований у гуртожитку по [ADDRESS] , без зазначення номеру кімнати. Крім того, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, за позивачем зареєстровано право власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , що суперечить положенням ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Також, в позивача відсутній ордер на жилу площу в гуртожитку. Представник Управління «ЦНАП у м. Суми» СМР, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що з 1998 року [PERSON] зареєстрований у гуртожитку по [ADDRESS] , та фактично проживає у кімнаті № 53 , що підтверджується копією паспорта громадянина України, Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.02.2019 року та Протоколом загальних зборів мешканців гуртожитку за адресою: [ADDRESS] від 28.03.2018 року (а.с.6-8, 10-17). Рішенням Виконавчого комітету Сумської міської ради від 19.08.2014 року №399 затверджено Акт приймання-передачі до комунальної власності територіальної громади м. Суми гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , від регіонального відділення Фонду державного майна України по Сумській області (а.с.18). 05.10.2016 року Сумська міська рада своїм рішенням №1225-МР надала дозвіл на приватизацію кімнат у гуртожитку по [ADDRESS] їх законними мешканцями в порядку, установленому чинним законодавством (а.с.19). Рішенням Сумської міської ради від 20.06.2018 року №3607-МР зараховано до комунальної власності територіальної громади м. Суми 986/1000 гуртожитку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.20). Таким чином, власником гуртожитку по [ADDRESS] . На звернення [PERSON] стосовно приватизації кімнати [ADDRESS] , Департамент забезпечення ресурсних платежів Сумської міської ради листом від 08.02.2019 року надав відмову, яка мотивована: 1) відсутністю реєстрації у кімнаті [ADDRESS] ; 2) наявністю зареєстрованого на праві власності будинку за адресою: [ADDRESS] ; 3) відсутністю копії ордеру на житлову площу в гуртожитку (а.с.21). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на житло. Конституцією України також серед основних прав і свобод людини й громадянина проголошено право на житло. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 345 ЦК України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. У ч.3 ст. 9 ЖК УРСР йдеться про те, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання і утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року за № 2482-XII. Згідно з ч.1 ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Як зазначено у преамбулі Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04 вересня 2008 року за № 500-VІ, цей Закон регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо особливостей забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які за відсутності власного житла тривалий час на правових підставах, визначених законом, мешкають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, жилі приміщення в яких після передачі гуртожитків у власність територіальних громад можуть бути приватизовані відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.1 вказаного Закону сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Як передбачено п.13 ч.1 ст. 1-1 цього ж Закону, особами, які не мають власного житла, є мешканці гуртожитку та члени їхніх сімей, у яких немає будь-якого житла на праві власності на території України, розмір якого з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання їх такими, що потребують поліпшення житлових умов відповідно до ст. 34 Житлового кодексу Української РСР. При цьому, виходячи з вимог ч. 1 ст. 34 Житлового кодексу Української РСР, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни: 1) забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається в порядку, встановлюваному Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок; 2) які проживають у приміщенні, що не відповідає встановленим санітарним і технічним вимогам; 3) які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв`язку з чим не можуть проживати в комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім`ї. Перелік зазначених захворювань затверджується Міністерством охорони здоров`я Української РСР за погодженням з Українською республіканською радою професійних спілок; 4) які проживають за договором піднайму жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду чи за договором найму жилого приміщення в будинках житлово-будівельних кооперативів; 5) які проживають тривалий час за договором найму (оренди) в будинках (квартирах), що належать громадянам на праві приватної власності; 6) які проживають у гуртожитках. Так, позивачу на праві приватної власності належить будинок за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 58,5 кв.м, житловою площею 28,8 кв.м, розмір якої з розрахунку на одну особу є більшим за розмір, встановлений для визнання його таким, що потребує поліпшення житлових умов відповідно до ст.34 Житлового кодексу Української РСР. При цьому, посилання позивача в позовній заяві на рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року за № 15-рп/2010 як на підставу для задоволення позову, не свідчать про наявність підстав для задоволення позову в частині визнання позивача особою, яка має право на приватизацію спірної кімнати в гуртожитку. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року №15-рп/2010 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення пункту 5 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»(справа про безоплатну приватизацію житла) приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є, або частки майна державних підприємств, земельного фонду, тобто, в рішенні Конституційного Суду України йдеться про приватизацію загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду. Відповідно до ч.2 ст.128 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час реєстрації позивача в гуртожитку) жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Згідно зі ст. 129 ЖК Української РСР (в редакції, чинній на час реєстрації позивача в гуртожитку) на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. За пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, громадянин подає до органів приватизації, зокрема копію ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку. Враховуючи, що звернення позивача за судовим захистом було, у тому числі, викликане неможливістю надання органу приватизації копії ордера на жилу площу кімнати [ADDRESS] . Суд доходить висновку, що вселення позивача до гуртожитку було здійснено відповідно до закону, тривале, на правових підставах проживання [PERSON] у кімнаті № 53 гуртожитку є доведеним, правильним і таким, що відповідає визначеним пунктами 8, 14, 15 статті 1-1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» законодавчим приписам. Однак, позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача вчинити дії щодо приватизації за [PERSON] спірної кімнати у гуртожитку є необгрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: partial