Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який представник підтримав у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що 11.10.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці, закріпленій за Сумською міською радою. 07.02.2016 року, на підставі рішення Сумської міської ради №1441-МР від 26.10.2005 року, позивачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №725209, згідно якого [PERSON] набув право власності на земельну ділянку, площею 0,0706 га, за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на якій знаходиться належний відповідачу житловий будинок. У 2006 році [PERSON] та [PERSON] здійснили будівництво прибудови розміром 5,50х10,50 м з цокольним поверхом до належного їм житлового будинку за вищевказаною адресою. Частина прибудови, площею 28 кв.м, збудована на ділянці [ADDRESS] , яка на праві власності належить позивачу. [PERSON] дозволу на будівництво спірної прибудови, в порядку ст. 375 ЦК України, позивачам не надав, договір суперфіцію між сторонами не укладався, а зведена прибудова є самочинним будівництвом, що порушує право позивача на володіння, користування та розпорядження належною йому земельною ділянкою. Тому позивач просить суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] знести прибудову до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що самовільно збудована на земельній ділянці, площею 0,0028 га, за адресою: [ADDRESS] , яка перебуває у приватній власності [PERSON] . Ухвалою суду від 10.12.2018 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та в обґрунтування своєї позиції зазначив, що з 07.06.2000 року [PERSON] була власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що знаходився на земельній ділянці, належній Сумській міській раді, яка використовувалася відповідачем для обслуговування вказаного житлового будинку. Наприкінці 2004 року, на підставі рішення виконавчого комітету Сумської міської ради №616 від 07.09.2004 року, частково на земельній ділянці [ADDRESS] [PERSON] було збудовано прибудову до будинку [ADDRESS] , який належить її доньці [PERSON] . Таким чином, спірна прибудова здійснена в установленому законом порядку та не є самочинною, що унеможливлює застосування до спірних правовідносин такого способу захисту, як знесення прибудови до житлового будинку. Представник Управління ДАБІ у Сумській області, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких пояснень на підтримку чи заперечення проти позову не надав, а тому його відсутність не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 11.10.2005 року між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Канівець Л.О., реєстраційний номер №3001, відповідно до якого [PERSON] став власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці, закріпленій за Сумською міською радою (а.с.16). 07.02.2006 року [PERSON] , на підставі рішення IV скликання 31 сесії Сумської міської ради №1441-МР від 26.10.2005 року, отримав Державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯБ №725209, відповідно до якого позивач є власником земельною ділянки, площею 0,0706 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Таким чином, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки, площею 0,0706 га, за вищевказаною адресою, що також підтверджується Технічним паспортом на житловий будинок (а.с.11-13). Як вбачається з Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №399495 від 23.12.2008 року, [PERSON] та [PERSON] є власниками земельної ділянки, площею 0,0842 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с.42). Крім того, відповідачам на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині кожному, належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-15). Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством України про право власності. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом ч. 2 та ч. 4 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Таким чином, для правильного вирішення спору між сторонами слід ретельно з`ясувати правову природу та підстави визнання об`єкту самочинно збудованим. Самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Аналогічна правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1328цс15, постанові Верховного Суду в складі Касаційного цивільного суду від 10.10.2018 року по справі № 520/17520/14-ц. Верховний Суд України у постанові від 19.04.2017 року по справі №\~6-129цс17 зауважив, що, з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу, вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Згідно вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] стверджує, що частина спірної прибудови, площею 28 кв.м, збудована на земельній ділянці [ADDRESS] , яка належить йому. Крім того, зведення прибудови здійснено з порушенням п. 3.25* Державних будівельних норм «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» 360-92**. Втім, викладені обставини не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Зокрема, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем до позовної заяви не додано повідомлення Державної інспекції сільського господарства в Сумській області від 10.04.2013 року, яким встановлено факт самовільного заняття [PERSON] земельної ділянки, шляхом розміщення прибудови до свого житлового будинку на території [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд бере до уваги той факт, що будівництво прибудови до житлового будинку [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці, належній на праві приватної власності [PERSON] (а.с.9-10), було вчинено на підставі рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради № 616 від 07.09.2004 року, висновку Управління архітектури та містобудування Сумської міської ради від 11.09.2004 року та затвердженого проекту забудови земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] (а.с.43-49). На час проведення будівництва частини спірної прибудови на земельній ділянці [ADDRESS] , вказана земельна ділянка була закріплена за Сумською міською радою та фактично використовувалася для обслуговування житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який на праві власності належав [PERSON] . Таким чином, будівництво прибудови до житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , з частковим її розміщенням на сусідній земельній ділянці [ADDRESS] , було проведено в установлений законом порядок, а тому не може вважатися об`єктом самовільного будівництва, що повністю спростовує твердження позивача та свідчить про відсутність правових підстав для знесення спірної добудови. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л). Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем доказів у їх сукупності, оскільки обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed