Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів, посилаючись на те що 24.11.2017 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Ауді», державний № [NUMBER] та транспортного засобу «Хюндай», державний № [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Згідно із постановою Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/44583/17, вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась в наслідок порушення відповідачем ПДР України. 16.01.2017 між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ТОВ «ПОРТІНВЕСТ» був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0199-17-00011, предметом якого було страхування автопарку транспортних засобів та транспортного засобу «Ауді», державний № [NUMBER] . До позивача звернувся страхувальник із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав при цьому усі необхідні документи.Позивачем було складено страховий акт та розрахунок до нього на підставі рахунку №2310258968-1 від 04.12.2017. На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі: 38736 (тридцять вісім тисяч сімсот тридцять шість) грн. 86 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 34561 від 20.12.2017. Особиста цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК«ВУСО», яка прийняла рішення по вищезазначеній дорожньо-транспортній пригоді виплатити 17090,97 грн. страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням №23294 від 17.10.2018. позивач зазначає, що сума невідшкодованого страхового відшкодування становить 38736,86-17090,97=21645,89 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 червня 2020 року відкрито провадження у справі. Враховуючи положення статей 19, 274,279 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Щодо заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Згідно з частиною 1 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 24.11.2017 о 13 годині 50 хвилин відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Audi» модель «А6» державний номерний знак [NUMBER] та транспортного засобу «Hyundai», модель «Matrix» державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] , де останній не дотримався безпечної дистанції, що призвело до механічних пошкоджень обох транспортних засобів. Згідно із постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 03.01.2018 по справі №761/44583/17, вищевказана дорожньо-транспортна пригода відбулась в наслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху України. 16.01.2017 між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група», та ТОВ «ПОРТІНВЕСТ» був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів №28-0199-17-00011, предметом якого було страхування автопарку транспортних засобів в тому числі і транспортного засобу «Audi» модель «А6» державний номерний знак [NUMBER] . До позивача звернувся страхувальник із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав при цьому усі необхідні документи.Згідно огляду пошкоджень транспортного засобу від 27 листопада 2017 року та акту виконаних робіт №2310258968 закритий 14.02.2018 щодо транспортного засобу «Audi» модель «А6» державний номерний знак [NUMBER] сума до сплати становила 38736, 86 грн. Позивачем було складено страховий акт та розрахунок до нього на підставі рахунку №2310258968-1 від 04.12.2017.На підставі вищевказаних документів позивач здійснив виплату страхового відшкодування в розмірі: 38736 грн. 86 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 34561 від 20.12.2017. Особиста цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ СК«ВУСО», яка прийняла рішення по вищезазначеній дорожньо-транспортній пригоді виплатити 17090,97 грн. страхового відшкодування, що підтверджується платіжним дорученням №23294 від 17.10.2018. Сума невідшкодованого страхового відшкодування становить 38736,86-17090,97=21645,89 грн., яка підлягає стягненню з відповідача. Тобто предметом позову є вимога про відшкодування шкоди в порядку регресу у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 21645 грн. 89 коп. Відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Під час застосування наведених норм права підлягає врахуванню правовий висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18 (пункти 68-70): стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик особи, яка завдала шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість особи, яка завдала шкоди, у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 зазначеного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Таким чином, відносини між сторонами у справі регулюються правилами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування». Позивач (який є страховиком потерпілої особи) виконав свої зобов`язання за договором добровільного страхування відповідно до умов, визначених у ньому, здійснивши відшкодування завданих збитків у повному обсязі. У зв`язку з виплатою позивачем страхового відшкодування до цієї особи (як до страховика потерпілої особи) перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, тобто відбулася заміна кредитора у деліктних відносинах, що виникли у зв`язку із завданням шкоди відповідачем, у порядку суброгації. Відносини ж між відповідачем та його страховиком регулюються умовами, визначеними у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та правилами статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно з частиною першою зазначеної статті, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Таким чином, страховик відповідача виконав свої зобов`язання, відшкодувавши витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням його зносу. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана оплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з приписами частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до частини 6 статті 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, не спростовані відповідачем і ґрунтується на вимогах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 2102 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved