Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з відповідача на свою користь 100\~000грн. відшкодування моральної шкоди, завданої професійним захворюванням при виконанні трудових обов`язків. Посилався на те, що з 07 серпня 1973 року по 12 липня 2004 року він перебував у трудових відносинах з шахтою « Павлоградська» ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». 13 липня 2004 року позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково та 55% втрати працездатності за професійним захворюванням. Позивач був звільнений з роботи 12 липня 2004 року через стан здоров`я та неможливість виконувати роботу на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Внаслідок професійного захворювання, отриманого під час виконання трудових обов`язків, позивач отримав право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування передбачене статтею 21 Закону України « Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідач надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволені позову, посилаючись на наступне. Відшкодування моральної шкоди не є страховою виплатою, тому відсутні підставі для покладення на відповідача обов`язку здійснювати таку виплату, обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди має бути покладено на роботодавця, з яким позивач перебував у трудових відносинах, тому Фонд є неналежним відповідачем по справі, МСЕК не встановлений факт заподіяння позивачу моральної шкоди, медичні документи та довідка МСЕК не можуть бути незаперечним доказом заподіяння моральної шкоди, у позові не міститься посилання на те, у чому саме позивачу завдано моральної шкоди, розмір моральної шкоди є завищеним, позов подано зі спливом строків позовної давності, встановленої для трудових спорів. Позивач надав відповідь на відзив на позов, в якому висловив свою незгоду з доводами відповідача з огляду на їх необґрунтованість та наполягав на задоволені позову. Позивач та його представник в судове не з`явились, просили розглянути справу за їх відсутності. Відповідач в судове засідання свого представника не направив,просив розглянути справу за його відсутності. Суд дослідивши матеріали справи приходить до такого. 07 серпня 1973 року по 20 вересня 1991 рік та з 03 травня 1994 року по 12 липня 2004 рік позивач перебував у трудових відносинах з шахтою «Павлоградська» ДХК «Павлоградвугілля», правонаступником якого є ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля». Вказаний факт підтверджено копією трудової книжки. Рішенням ЛЕК Українського науково- дослідницького інституту промислової медицини від 03 червня 2004 року, встановлено наявність у позивача професійного захворювання: радіокулопатія попереково крестцова та шийна, безперервно рецидивируюча течія зі стійким больовим та мишцево тонічним синдромом, вираженим статико- динамічним порушенням, прогресуюча нейтродистрофія у вигляді плече лопаткового периатрозу НФС 2 ступеню, деф. атроза та периатроза ліктьових та колінних суглобів НФ 1-2 ступеню, на фоні спондилоартрозу, полі сегментної дископатії, правосторонньої фораменальної грижі диску С6-С7 та задньоправої грижі дискаіз зазначенням його причини - роботи у період часу з 1973-1991 роки та з 1994-2004 роки в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу на шахті «Павлоградська» ДХК « Павлоградвугілля». 12 липня 2004 року позивач був звільнений через стан здоров`я та неможливість виконувати роботу на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. Висновком МСЕК від 13 липня 2004 року позивачу встановлена третя група інвалідності безстроково та 55 відсотків втрати працездатності. Суд приходить до висновку про те, що позивачеві було завдано моральну шкоду, яка сталася в наслідок стійкої втрати працездатності, отримання інвалідності. Позивач був змушений пройти курс лікування, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації життя. Пунктом першим частини другої статті 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До спірних правовідносин слід застосовувати\~Закон України « Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ( Закону № 1105-ХІV) \~у редакції, чинній на час заподіяння позивачеві моральної шкоди у зв`язку з настанням страхового випадку, яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на відповідача. Частинами першою, третьою\~статті 28 Закону України « Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» ( Закону № 1105-ХІV) у\~редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК від 13 липня 2004 року стійкої втрати професійної працездатності, встановлено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Статтею 13\~зазначеного Закону встановлено, що \~страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у\~статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Абзацем 4 статті\~1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті\~21, частини третьої статті\~34\~\~Закону\~№ 1105-ХІV\~у зазначеній редакції встановлено, що завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Положеннями пункту 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затверджених\~постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, які діяли на момент встановлення позивачу втрати працездатності за професійне захворювання, передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Пунктом 11 Правил (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Верховний Суд у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 219/590/17 роз`яснив, що визнаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Суд з урахуванням характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань , їх тривалістю, стану здоров`я потерпілого, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, враховуючи засади розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування моральної шкоди 55\~000грн. Доводи відповідача про те, що право на відшкодування моральної шкоди у позивача могло виникнути за умови встановлення МСЕК факту заподіяння моральної шкоди та те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди суд не приймає до уваги так як сам факт втрати працездатності свідчить про отримання моральної шкоди. Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 219/590/17 факт втрати позивачем професійної працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сам по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров`я потерпілого погіршено у зв`язку з чим він переносить моральні страждання, що позбавляє його нормальних життєвих зв`язків і вимагає додаткових зусиль для організації свого життя. Суд не приймає до уваги доводи відповідача, що позивач пропустив передбачений\~статтею 233 КЗпП України\~тримісячний строк для звернення до суду з позовом про вирішення трудового спору. Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 268 ЦК України\~позовна давність не поширюється, зокрема, на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Оскільки зазначений спір стосується здійснення страхової виплати на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, на таку вимогу позовна давність не поширюється. Викладене приводить суд до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно статті 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial