Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом у якому вказав, що 23 січня 2013 року уклав з відповідачем договір купівлі-продажу автозаправної станції, загальною площею 24,2 м.кв., яка знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Ціна договору становить 171000 гривень. Крім того 23 січня 2013 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,125 га, яка знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Ціна договору становить 32800 гривень . [PERSON] взяті на себе зобов'язання виконав у повному обсязі, сплативши [PERSON] кошти на загальну суму 203800 гривень , що підтверджується розписками від 02.11.2012 року та від 10.06.2013 року . Однак відповідач, достовірно знаючи про право [PERSON] на 1/2 частку майна, що є предметом договорів, в порушення ст. 659 ЦК України, не попередив про вказані обставини [PERSON] Внаслідок шахрайських дій [PERSON] позивач, сплативши вартість всього майна, що було предметом договорів, набув права власності лише на 1/2 його частку. За таких обставин [PERSON] вважає, що має право вимагати зміни умов договорів купівлі-продажу в частині зменшення їх ціни на 1/2 частину та стягнення з відповідача 1/2 частини сплаченої ним суми коштів . Крім того зазначив, що внаслідок неправомірних дій [PERSON] він зазнав душевних страждань, які полягають в переживаннях пов'язаних з порушенням його душевного і соціального благополуччя. За таких обставин [PERSON] вважає, що має право вимагати відшкодування відповідачем спричиненої йому моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 25000 гривень . [PERSON] звернувся до [PERSON] із зустрічним позовом про стягнення боргу за договором купівлі-продажу земельної ділянки, мотивуючи тим, що останній порушуючи взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 23.01.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №88, не сплатив [PERSON] у визначені строки вартості придбаної у нього 1/2 частини земельної ділянки . Позивач в судовому засіданні заявлені ним вимоги підтримав повністю та обгрунтував їх обставинами, викладеними в позовній заяві . Зустрічний позов не визнав повністю, мотивуючи тим, що сплатив [PERSON] вартість придбаних у нього 1/2 частини автозаправочної станції та 1/2 частини земельної ділянки у повному обсязі . Обгрунтовуючи свої заперечення послався на розписку від 02.11.2012 року . Представник відповідача в судовому засіданні заявлених вимог по первісному позову не визнала повністю. Обгрунтовуючи свої заперечення зазначила, що підстави для зміни умов договорів купівлі-продажу автозаправочної станції та земельної ділянки в частині ціни відсутні. Вимоги в частині стягнення з відповідача коштів у сумі 101900 гривень вважає необгрунтованими, оскільки вказані кошти на її думку не можуть вважатися збитками в розумінні ст. 661 ЦК України . Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди вважає не обгрунтованими належними та допустимими доказами . Зустрічний позов підтримала повністю та обгрунтувала його обставинами, викладеними в позовній заяві . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини : Згідно договору купівлі-продажу автозаправної станції від 23.01.2013 року, укладеного між приватним підприємцем [PERSON] ( продавець ) та приватним підприємцем [PERSON] ( покупець ), посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 86, продавець передав, а покупець прийняв у приватну власність автозаправочну станцію загальною площею 24,2 кв.м., яка знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Відповідно до п.4 договору автозаправочну станцію продано за ціною 171000 гривень . Відповідно до п.7,8 договору продавець стверджував, що об'єкт, який є предметом цього договору, на момент його укладання в спорі і під забороною не перебуває, прав щодо відчужуваного об'єкта у третіх осіб немає . Відчужуваний автозаправний пункт продається без згоди другого подружжя, продавця, так як відчужуване нерухоме майно належить йому на праві особистої власності, згідно рішення суду від 29.08.2012 року ( а.с. 24-25 ). На підставі вказаного договору 24.01.2013 року проведено реєстрацію права приватної власності [PERSON] на зазначену вище автозаправочну станцію в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 38682. Розмір частки - 1. (витяг №129313 від 24.01.2013 року)( а.с. 20 ). Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.01.2013 року, укладеного між приватним підприємцем [PERSON] ( продавець ) та приватним підприємцем [PERSON] ( покупець ), посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 88, продавець передав, а покупець прийняв у приватну власність земельну ділянку площею 0,1250 га, кадастровий номер якої 3521755100:50:003:0001, що знаходиться за адресою : [ADDRESS]. Відповідно до п.2.1 договору продаж земельної ділянки вчиняється за 32800 гривень. Відповідно до п.4.1 договору продавець заявляє та гарантує, що предмет цього договору до його укладення в спорі не перебуває, не є предметом судового спору, правами третіх осіб не обтяжений ( а.с. 26-27). На підставі вказаного договору 25.01.2013 року проведено реєстрацію права приватної власності [PERSON] на зазначену вище земельну ділянку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 42762 . Розмір частки - 1. (витяг №142963 від 25.01.2013 року)( а.с. 21 ). Рішенням Добровеличківського районого суду Кіровоградської області від 19.06.2012 року по цивільній справі № 1105/1205/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на майно, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року залишено без змін, позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину автозаправочної станції та 1/2 частину земельної ділянки, які знаходяться за адресою : [ADDRESS]. (а.с.30-31, 40-45). Рішенням Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 13.08.2013 року по цивільній справі № 387/293/13-ц визнано за [PERSON] право приватної власності на 1/2 частину автозаправочної станції та 1/2 частину земельної ділянки, які знаходяться за адресою : [ADDRESS]. (а.с. 47-49 ). Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17.12.2013 року по цивільній справі № 22-ц/781/3025/13 визнано недійсними : договір купівлі-продажу автозаправочної станції, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 23 січня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 86 в частині продажу 1/2 частки, яка належить [PERSON] ; договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1250 га, кадастровий номер якої 3521755100:50:003:0001, що знаходиться за адресою : [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 23 січня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 88 в частині продажу 1/2 частки, яка належить [PERSON] ( а.с. 50-53 ). На підставі вказаного рішення в Державному реєстрі прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 05.06.2014 року проведено реєстрацію права приватної власності [PERSON] на на 1/2 частину автозаправочної станції та 1/2 частину земельної ділянки, які знаходяться за адресою : [ADDRESS] (номери записів № 5918540, № 5917556), ( витяги з реєстру № 22652621 та № 22648749 від 05.06.2014 року ). З наявної в матеріалах справи розписки від 02.11.2012 року встановлено, що перед укладенням договорів купівлі-продажу автозаправочної станції та земельної ділянки [PERSON] сплатив [PERSON] аванс на загальну суму 188000 гривень ( а.с. 28 ). Наявна в матеріалах справи розписка [PERSON] від 10.06.2013 року не є належним доказом по справі, оскільки підтверджує факт існування правовідносин, що виникли між сторонами з договору позики ( а.с. 29 ). Відповідно до ч.1 ст. 659 ЦК України продавець зобов'язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається . У разі невиконання цієї вимоги покупець має право вимагати зниження ціни або розірвання договору купівлі продажу, якщо він не знав і не міг знати про права третіх осбі на товар . Аналіз зазначених вище доказів та належна їх оцінка дають підстави суду зробити висновок про те, що [PERSON] на момент укладення договорів купівлі-продажу автозаправочної станції та земельної ділянки від 23.01.2013 року достовірно знав про права третіх осіб на майно, що було предметом зазначених вище правочинів, а також знав про наявність судового спору з приводу вказного майна, проте в порушення ч.1 ст. 659 ЦК україни не попередив покуця про зазначені вище обставини . Відповідно до ч.2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору . З огляду на вказане суд вважає, що позивач має право вимагати зміни умов договорів купівлі-продажу автозаправочної станції та земельної ділянки від 23.01.2013 року, а саме в частині зменшення ціни вказаних правочинів на 1/2 частини . Відповідно до ч.1 ст. 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав . Отже позивач має право вимагати відшкодування відповідачем різниці між сплаченою сумою авансу та вартістю придбаних [PERSON] 1/2 частини автозаправочної станції та 1/2 частини земельної ділянки, що в сумарному вигляді становить 86100 гривень . Вирішуючи позовну вимогу в частині відшкодування позивачеві моральної шкоди суд виходить з того, що під час укладення договорів сторони діяли як суб'єкти господарювання - фізичні особи-підприємці . Відповідно до ст. 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно - правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин . При обгрунтуванні зазначених вище вимог [PERSON] посилається на ст. 22 ЦК України. Вказана норма передбачає право юридичної особи вимагати відшкодування заподіяної моральної шкоди лише в разі приниження її ділової репутації. Однак зважаючи на ті обставини, що позивачем не було надано доказів про вчинення відповідачем діянь, спрямованих на приниження ділової репутації фізичної особи-підприємця [PERSON], суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди слід відмовити . Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором купівлі-продажу земельної ділянки не обгрунтований належними та допустимими доказами і спростовується розпискою від 02.11.2012 року, складеною [PERSON], яка підтверджує той факт, що останній отримав від [PERSON] кошти в сумі 188000 гривень, яка є більшою, аніж вартість 1/2 частини автозаправчоної станції та 1/2 частини земельної ділянки . На підставі викладеного, ст.23,51, ч.2 ст. 651, ч.1 ст. 659, ч.1 ст. 661,

Outcome: partial