Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики від 16.01.2014р. у розмірі 57500,00 грн., у загальному розмірі 51017,67 грн., що складається з: заборгованості за договором позики у розмірі 30000,00\~грн., 3\~% річних у розмірі 2177,67\~грн. та інфляційних втрат у розмірі 18840,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити повністю. Відповідач та його представник у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що договір позики фактично не укладався, а розписка складалась на підтвердження факту передачі автомобіля [NUMBER]. Також стверджували, що розписка підписана відповідачем внаслідок обману відповідача позивачем та шахрайських дій останнього. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 16.01.2014р. сторонами укладено договір позики, за яким [PERSON] передав у позику [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 000, 00 грн. на строк до 01.06.2014р. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За правилами ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обіг або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки відповідач не повернув позивачу 30 000, 00 грн. на виконання договору позики від 16.01.2014р., суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині стягнення суми позики. Суд не бере до уваги посилання відповідача та його представника на те, фактично договір позики фактично не укладався та гроші не передавались, а розписка складалась на підтвердження факту передачі автомобіля [NUMBER], з огляду на наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Згідно з п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної\~підпунктом 169.1.1\~пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року. Таким чином, правочини між фізичними особами на суму понад 340 грн. підлягають укладенню в обовязковій письмовій формі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Зі змісту розписки від 16.01.2014р. вбачається, що сторони досягли згоди щодо укладення саме договору позики, у звязку з чим [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 30 000, 00 грн., а відтак суд з урахуванням ч. 1 ст. 218 ЦК України не бере до уваги покази свідка [PERSON], який пояснив що був присутній при зустрічі сторін та не бачив факту передачі грошей. Щодо посилання відповідача та його представника на те, що розписка підписана відповідачем внаслідок обману та шахрайських дій позивача суд зазначає, що за змістом ст.\~230 ЦК України правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним, а тому цей правочин вважається недійсним лише після визнання його таким судом. Суду не надано доказів визнання договору позики від 16.01.2014р. недійсним у судовому порядку, відповідний зустрічний позов відповідачем не заявлявся. Крім того, відповідачем також не надано доказів звернення до правоохоронних органів щодо можливих шахрайський дій з боку позивача, з урахуванням чого у суду відсутні підстави для відмови у задоволенні позову. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. У звязку з викладеним суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову також в частині вимог про стягнення з відповідача 3 % річних за прострочення виконання зобовязань за договором позики за період з 01.06.2014р. по 31.10.2016р. у розмірі 2177,67 грн. та інфляційних втрат за період з червня 2014 року по лютий 2016 року у розмірі 18840,00 грн.

Outcome: approved