Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути зі [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №б/н від 16 березня 2006 року у розмірі 80398,08 гривень та судові витрати у сумі 3654 гривні. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що між ним та відповідачем 16 березня 2006 року був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 15548,50 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав. В порушення умов вказаного договору відповідач не виконав належним чином свої зобовязання за договором, у звязку з чим станом на 31 травня 2016 року за ним утворилася заборгованість у розмірі 80398,08 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 15548,50 гривень, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 59044,91 гривень, 1500,00 гривень заборгованість по комісії, а також штраф за несвоєчасність виконання зобовязання за договором у розмірі 500,00 гривень фіксована частина та 3804,67 гривень процентна складова. На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобовязань за кредитним договором, заборгованість за кредитом не погашає, що порушує законні права позивача. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснив про обставини, викладені вище. Крім того, в матеріалах справи маються письмові пояснення представника позивача [PERSON], в яких останній пояснив, що при оформленні кредиту відповідач підписує заяву про отримання кредиту, тим самим підтверджує, що ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, а також надає згоду на те, що заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Тарифи складають Договір про надання банківських послуг. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Таким чином, між сторонами був укладений вищевказаний кредитний договір, з умовами якого відповідач був ознайомлений, про що свідчить його підпис в Заяві. Представник позивача зазначає, що з моменту укладення кредитного договору пройшло 10 років, однак позичальник не звертався в Банк за фактом неправильного нарахування відсотків, тобто він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що також свідчить факт підписання ним договору, користування кредитними коштами та здійснення погашення заборгованості за кредитом. Вищевказаний кредит не можна вважати споживчим, оскільки відповідач отримав його у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку без зазначення цільового призначення, а тому посилання на Закон України «Про захист прав споживачів» не мають жодного смислового навантаження. Таким чином, представник позивача вважає, що Банком під час укладення кредитного договору надано відповідачу всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору, крім того, доказом наявності факту ознайомлення відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, а саме фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією отриманням кредиту та сплатою ним періодичних платежів, договір укладений відповідно до чинного законодавства. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності представник позивача зазначив наступне. Між сторонами укладений Договір про надання банківських послуг, при цьому сторони в договорі взагалі не обмежували строк дії кредитної картки конкретною календарною датою (п.9.3), пластикова картка є лише засобом користування поточним рахунком, а її статус (блокування, сплив терміну дії тощо) не впливає на статус рахунку та Договору банківського обслуговування в цілому. Відповідач із заявою про закриття поточного рахунку не звертався, картку не повертав, заборгованість свою не погасив, а тому поточний рахунок на даний момент відкритий та дійсний. Представник позивача просив звернути увагу на те, що Кмови та Правила не містять положень, що строк дії договору та строк дії картки це одне й те ж саме поняття, строк дії картки не припиняє строку дії договору, у звязку з чим вважає, що строк погашення кредиту строком дії картки не обмежується, а регламентується строком дії договору, який чітко визначений у п. 9.12 Умов та відповідно до якого договір діє на протязі 12 місяців з дня його підписання, а якщо жодна із сторін не заявляє про його припинення він автоматично пролонгується на такий же термін. До теперішнього часу відповідач не звертався із заявою про припинення дії договору, з ініціативи банку договір також не припинив дію, таким чином строки дії картки та Договору нетотожні й передбачають різні умови їх припинення, закінчення та лонгації. Враховуючи ту обставину, що сторони уклали договір 16 березня 2006 року строком на 12 місяців, договір щорічно автоматично лонгувався на 12 місяців і на даний час діє до 16 березня 2017 року, оскільки з 16 березня 2016 року жодна із сторін не заявила про свій намір його розірвати, а тому вважає, що банк звернувся до суду в межах строку позовної давності. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити та надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що кредитного договору він з позивачем фактично не укладав, а підписану ним заяву не можна розцінювати як частину договору, оскільки вона є лише пропозицією однієї сторони укласти договір, її зміст містить лише умови майбутнього договору і виражає намір відповідача вважати себе зобовязаним у разі прийняття банком цієї пропозиції. Умови надання банківських послуг також не можуть бути частиною кредитного договору, оскільки вони не відповідають вимогам ст.ст. 207, 638, 1054 ЦК України, зокрема відсутня умова про розмір кредиту, який надається позичальнику та кінцевий термін його повернення, в ньому відсутній підпис відповідача про ознайомлення. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження ознайомлення відповідача з умовами кредитування та про його згоду з такими умовами. Таким чином вважає, що такий договір є нікчемним правочином, а тому не може створювати для нього юридичних наслідків. Крім того відповідачем подана заява про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається зі змісту заяви [PERSON] та Умов та правил надання банківських послуг, 16 березня 2006 року між ЗАТ КБ ПриватБанк (правонаступником якого є ПАТ КБ ПриватБанк згідно статуту ПАТ КБ ПриватБанк, затвердженого Загальними зборами акціонерів від 26 квітня 2013 року та свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809) та [PERSON] укладений договір про надання банківських послуг, згідно умов якого, відповідачу була надана кредитна карта Універсальна» з кредитним лімітом 15000 гривень зі сплатою процентів у розмірі 2,5% щомісячно із розрахунку 360 днів на рік. Згідно зі\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Положенням ч. 1\~ст. 634 ЦК України\~передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. За приписами ч.ч.1,2 ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Як вбачається зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг (п.1.1.), заява позичальника, Памятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи складають укладений Договір про надання банківських послуг. В зазначеному Договорі про надання банківських послуг визначені всі суттєві умови кредитного договору щодо виду банківських послуг, строку дії договору, валюти, процентної ставки, умов повернення кредиту, відповідальності за порушення зобов'язань та інші. Відповідач [PERSON] 16 березня 2006 року особисто поставив свій підпис у заяві, яка містить посилання на те, що позичальник згодний з тим, що ця заява разом з Умовами і Правилами надання банківських послуг і тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, тим самим погодився на укладення Договору про надання банківських послуг. Крім того, у зазначеній заяві мається вказівка про те, що відповідач був ознайомлений та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку. В матеріалах справи відсутні відомості щодо-наявності будь-яких зауважень та заперечень з боку відповідача з приводу умов кредитного договору. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, за весь час, починаючи з дня укладення кредитного договору до 04 серпня 2009 року відповідач [PERSON] виконував свої зобовязання за кредитним договором щодо погашення заборгованості за наданим кредитом, тим самим погоджувався з усіма умовами кредитування. Доводи представника відповідача про те, що він не був ознайомлений зі змістом умов та правил надання банківських послуг є безпідставними та протиречать матеріалам справи, оскільки вказані Умови та правила надання банківських послуг є невідємною частиною заяви [PERSON] від 16 березня 2006 року про надання кредиту, підписаної ним особисто і у сукупності з нею складає укладений Договір про надання банківських послуг, такі доводи відповідача спростовуються змістом правових норм ст.ст.627, 628, 629 ЦК України. Крім того, згідно п.6.4.Умов та правил надання банківських послуг, у разі незгоди Клієнта з правилами та/або тарифами Банку, він має право надати Банку письмову заяву про розірвання договору. Суду не надано беззаперечених, належних та допустимих доказів, які свідчать про звернення відповідача до банку із заявою про припинення дії договору або про його розірвання. Також відповідачем не надано будь-яких належних, беззаперечних та допустимих доказів на підтвердження його заперечень щодо нікчемності правочину. Підстави недійсності правочину встановлені ст.215 ЦК України, належних та допустимих доказів недодержання позивачем вимог до правочину, встановлених ст.203 ЦК України, а також укладення договору з порушенням будь-яких умов, визначених діючим законодавством України з боку відповідача не надано. Відповідно до ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у строк, відповідно до умов договору та вимог закону, а згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. При цьому посилання відповідача на те, що у звязку зі скрутним матеріальним становищем він не мав можливості сплачувати заборгованість за кредитним договором, суд не приймає до уваги, оскільки зазначена обставина не є підставою, що звільняє позивальника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі та відкрив відповідачу рахунок, відповідач в ході судового розгляду не заперечував щодо отримання ним кредитної карти. Відповідно до п. 6.5 Умов договору, відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом, процентам за його користування, по витратам платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених вказаним договором. Порядок нарахування та сплати процентів встановлений у п. 5 Умов та Правил надання банківських послуг. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] допустив порушення грошового зобовязання за кредитним договором щодо погашення кредиту, процентів за користування кредитом у встановлені договором порядку та строки, у звязку з чим за відповідачем утворилася заборгованість, яка станом на 31 травня 2016 року складає: заборгованість за кредитом 15548,50 гривень, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 59044,91 гривень та 1500 гривень заборгованість за пенею та комісією. В матеріалах справи відсутні відомості щодо незгоди відповідача із вищевказаним розрахунком представника позивача, також відповідачем в ході судового розгляду не надано жодних доказів, які б спростовували правильність такого розрахунку. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Виходячи з аналізу зазначених статей, штраф є відповідальністю, яка залежить лише від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання й у часі визначається з настанням однієї з подій як невиконання або неналежне виконання зобов'язання, крім того, має разовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання. Як вбачається зі змісту позовної заяви, сума неустойки, нарахованої на підставі п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, є договірною, її розмір прямо визначений у договорі та складається зі штрафу, а саме його фіксованої частини у розмірі 500 гривень та процентної складової у розмірі 5% від суми позову, що складає 3804,67 гривень, при цьому загальна сума неустойки, нарахованої позивачем за порушення боржником зобовязання складає 4304,67 гривень і не перевищує суму основного зобовязання. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б свідчили про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача складає 80398,08 гривень. Разом з тим, а матеріалах справи мається заява відповідача [PERSON] про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З аналізу змісту Заяви Позичальника та Умов та правил надання банківських послуг, зокрема п.п. 3.1.1 та п. 5 вбачається, що платіжна картка має встановлений строк дії, а строк погашення боргових зобовязань за кредитним договором визначено щомісячними платежами Оскільки умовами договору встановлено окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14, від 24 вересня 2014 року у справі №6-103цс14, від 30 вересня 2015 року у справі №6-154цс15. Отже, виходячи з вищевикладеного, початок позовної давності для стягнення періодичних платежів з відповідача необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником цих зобовязань. Як вбачається зі змісту розрахунку заборгованості, наданого представником позивача, останній платіж за спірним кредитним договором відповідачем здійснений 04 серпня 2009 року, що також не заперечувалося в ході судового розгляду сторонами по справі. Із даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду лише 13 липня 2016 року, тобто після спливу позовної давності, встановленої у три роки. Матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача поважних причин пропущення позовної давності у три роки для звернення до суду. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Матеріали справи не містять доказів про наявність у позивача поважних причин пропущення позовної давності (загальної та спеціальної) для звернення до суду. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача щодо звернення позивача до суду із даним позовом в межах строку позовної давності, оскільки у відповідності до вимог п. 9.12 Умов та Правил надання банківських послуг дія договору автоматично пролонгується з підстав, викладених вище, оскільки позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту невиконання позичальником свого зобовязання щодо сплати чергового платежу, а також оскільки такі доводи суперечать вищевказаним висновкам, викладеним Верховним Судом України, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України мають враховуватися при застосуванні норм права. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові згідно до ч.4 ст. 267 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що є підстави для застосування позовної давності та ухвалення рішення про відмову в позові через сплив позовної давності. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення судових витрат з відповідача. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed