Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до трудового договору з жовтня по грудень 2019 року він працював у відповідача (ремонтні роботи покриття на ділянці Маріуполь - Нікольське), за що йому нараховувалась заробітна плата. За час виконання трудових обов`язків до роботи він ставився сумлінно, порушень трудової дисципліни не допускав. При цьому за жовтень та листопад 2019 року заробітна плата ТОВ «ДП «Алькор» йому була виплачена повністю, однак за грудень 2019 року підприємство йому зарплату нарахувало проте не сплатило, внаслідок чого заборгованість перед позивачем складає 20869 грн., що підтверджується даними з особистого кабінету [PERSON] в ПФУ. На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість із заробітної плати за грудень 2019 року в сумі 20869 грн. Позивач до судового засідання не з`явився, надавши суду заяву з проханням вирішити спір за його відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні позовних вимог у повному обсязі та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі. Представники відповідача в судове засідання не з`явились за невідомих суду причин повторно, будучи належним чином про час та місце розгляду справи повідомленими, не надавши заяв суду про можливість провести розгляд справи за їх відсутністю. Отже, на підставі ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення за наявними доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ТОВ «ДП «Алькор» в період з жовтня 2019 року по грудень 2019 року включно, що підтверджується індивідуальними відомостями про [PERSON] з реєстру застрахованих осіб ПФУ (а. с. 8-11). За вказаними індивідуальними відомостями про позивача також вбачається, що ТОВ «ДП «Алькор» була нарахована заробітна плата [PERSON] , зокрема, за грудень 2019 року в сумі 20869 грн. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, на заробітну плату не нижчу від визначеної законом, а право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. На підставі ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. За ст. 94 КЗпП Україна заробітна плата - не винагорода обчислена як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно у робочі дні та у встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця строки але не рідше ніж двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів та не пізніше семі днів після закінчення періоду за який здійснюються плата. Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважена ним орган зобов`язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок по заробітній платі у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. На підставі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2011 року № 14 «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження» підтвердженням суми заборгованості із заробітної плати, яка стягується, може бути будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір нарахованої заробітної плати. При цьому з ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник має право звернутися до суду з вимогою про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом було встановлено, що у період з жовтня 2019 року по грудень 2019 року позивач виконував трудові обов`язки у ТОВ «ДП «Алькор», однак нараховану йому заробітну плату за грудень 2019 року від відповідача не отримав. Таким чином суд дійшов висновку, що ТОВ «ДП «Алькор» наведених вимог чинного трудового законодавства не було дотримано, оскільки заробітна плата позивачу у встановлені строки не була виплачена за грудень 2019 року, тому остаточний розрахунок при звільненні із [PERSON] не був проведений. Суд також зазначає, що на підставі ч. 4 ст. 81 ЦПК України в разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ж ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Судом на виконання згаданих положень ч. 4 ст. 81 ЦПК було постановлено ухвалу 11 березня 2021 року, якою зобов`язано відповідача надати відомості про стан заборгованості по виплаті зарплати [PERSON] , яка не була виконана ТОВ «ДП «Алькор» з невідомих суду причин. Суд при цьому зауважує, що ТОВ «ДП «Алькор» є користувачем електронного суду, отримуючи усі процесуальні документи по даній справі від суду в своєму особистому кабінеті. Таким чином суд, зважаючи на норми ч. 4 ст. 81 ЦПК, через ненадання відповідачем доказів суду щодо виплати заборгованості по зарплаті [PERSON] за грудень 2019 року, вважає цю обставину такою, що свідчить про визнання її невиплати позивачу. Отже, за відсутності даних про виплату заробітної плати [PERSON] за період його роботи у відповідача в грудні 2019 року в сумі 20869 грн. та відсутності доказів на спростування вказаного розміру заборгованості по заробітній платі з ТОВ «ДП «Алькор» підлягає стягненню на користь позивача бору по заробітній платі за грудень 2019 року у вказаному судом розмірі з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів. З огляду на наведене вмотивування суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до ТОВ «ДП «Алькор» про стягнення заборгованості по зарплаті за грудень 2019 року підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 20869 грн. з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Оскільки судом було встановлено, що заборгованість у ТОВ «ДП «Алькор» перед позивачем утворилась фактично за один місяць (заробітна плата [PERSON] за грудень 2019 року), то суд дійшов переконання про можливість допустити вказане рішення суду до негайного виконання. На підставі ст. 141 ЦПК України внаслідок задоволення позовних вимог [PERSON] , звільненого від сплати судового збору при подані позовної заяви до суду, на користь держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 908 грн.

Outcome: approved