Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, в остаточному варіанті (а.с.15) просить суд стягнути на свою користь з відповідача заборгованість за кредитним договором №ДЗ-1/1508/08/1511# у розмірі 25 955,95 грн., яка складається з: - 1 348,05 грн. заборгованість по тілу кредиту; - 3 010,30 грн. заборгованість за відсотками; - 21 597,60 грн. пеня. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 24.09.2008р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №ДЗ-1/1508/08/1511#, за яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн., а відповідач зобов'язалась повернути отримані від позивача кредитні кошти протягом 36-ти місяців відповідно до умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 0,181% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Однак, зобов'язавшись щомісяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до умов кредитного договору №ДЗ-1/1508/08/1511#, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого виникла заборгованість відповідача перед позивачем у розмірі 25 955,95 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що, підтримує позов у повному обсязі, та просить суд провести розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], надавши суду письмові заперечення на позов, позов визнав частково, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по тілу кредиту у розмірі 1 348,05 грн. Позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по відсотках та пені представник відповідача [PERSON] не визнав, посилаючись на те, що, у травні 2010 року позивач припинив приймати платежі через касу, та, водночас, повідомив відповідачу про зміну свого місцезнаходження та про зміну банківських реквізитів, за якими необхідно здійснювати погашення заборгованості за кредитним договором. 20.11.2010р. відповідач сплатила черговий платіж у сумі 205,00 грн. в установі ПАТ КБ «Приватбанк», який, згодом, їй було повернуто ПАТ КБ «Приватбанк» через заблокований розрахунковий рахунок позивача. При цьому, будь-яких інших реквізитів для здійснення платежів та погашення кредиту позивач відповідачу не повідомив, і, таким чином, як кредитор, не вчинив дій, визначених п.6.1.1. кредитного договору, внаслідок чого відповідач, як боржник, не мав об'єктивної можливості виконати взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати відсотків. Враховуючи, що, позивач, як кредитор, не вчинив дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, а саме не повідомив позичальника про зміну банківських реквізитів, вважає, що, згідно ч.4 ст.612, ч.2,3 ст.613 ЦК України відповідач звільняється від сплати процентів за грошовим зобов'язанням. Крім того, оскільки визначений позивачем розмір пені є непропорційно великим в порівнянні з розміром заборгованості по кредиту, просить суд на підставі ч.3 ст.551 ЦК України відмовити у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 21 597,60 грн. Вислухавши пояснення представника відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 24.09.2008р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №ДЗ-1/1508/08/1511#, за яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 5000 грн., а відповідач зобов'язався повернути позивачу кредитні кошти до 24.09.2011 року згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 0,181% від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. При цьому, згідно п. 12.7 вищевказаного договору, сторони дійшли згоди щодо збільшення позовної давності, встановленої законом, до 10-ти років. Згідно п.4.4. вищевказаного договору, відповідач взяла на себе зобов'язання здійснювати плату нарахованих процентів і погашення частин кредиту 24-го числа кожного місяця сумами, згідно графіку платежів, який є додатком до кредитного договору. Згідно п.4.5. вищевказаного договору, при простроченні сплати частини або всієї суми кредиту, позичальник зобов'язаний сплатити нараховані проценти за користування кредитом виходячи з фактичного залишку і строку користування кредитом, включаючи день погашення. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, утворилась заборгованість, яка, станом на 14.09.2015р. складається з: - 1 348,05 грн. заборгованість по тілу кредиту; - 3 010,30 грн. заборгованість за відсотками; - 21 597,60 грн. пеня. При цьому, відповідач, згідно п.4.7. вищевказаного договору, взяла на себе зобов'язання в 10-ти денний строк письмово повідомити позивача про будь-які обставини, що можуть вплинути на виконання зобов'язань сторін за вищевказаним договором. Як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять направленого відповідачем на адресу позивача письмового повідомлення про обставини, які вплинули на виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за вищевказаним договором, а саме про обставини, які позбавили можливості відповідача належним чином виконувати умови кредитного договору та погашати кредит. Разом з цим, у своїх запереченнях на позов відповідач посилається на те, що, позивач змінив розрахунковий рахунок, та, водночас, не повідомив відповідачу реквізити розрахункового рахунку для здійснення відповідачем сплати чергового платежу, що, в свою чергу, позбавило відповідача можливості з 20.11.2010 року виконувати взяті на себе зобов'язання та погашати кредит. Водночас, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що, обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки доводи відповідача щодо неможливості з 20.11.2010 року сплачувати кредит спростовуються матеріалами справи, а саме кредитним договором, умовами якого передбачено повернення кредитних коштів як у готівковій, так і безготівковій формі (п.9.10 договору). При цьому, згідно п.11.1 вищевказаного договору, при його укладанні сторони дійшли згоди, що, сторони звільняються від відповідальності за прострочення виконання зобов'язань, якщо виконанню цих зобов'язань перешкоджають обставини непереборної сили. Як встановлено судом, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би давав підстави суду дійти висновку, що, через існування обставин непереборної сили відповідач не мала можливості з 20.11.2010 року сплачувати кредит у встановленому вищевказаним договором порядку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що, умовами вищевказаного кредитного договору передбачено сплату відповідачем кредиту та відсотків як у готівковій, так і безготівковій формі (п.9.10 договору), суд дійшов висновку, що, заборгованість, яка виникла за вищевказаним кредитним договором, утворилась через неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань, а не через прострочення кредитора. Враховуючи вищевикладене, суд також дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача як в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, так і в частині стягнення заборгованості по відсоткам, є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача пені суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно рішення Конституційного Суду України N 7-рп/2013 від 11.07.2013р., Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, відповідно до ч.3 ст.13 ЦК України, зловживання правом не допускається. Як вбачається з матеріалів справи, правом на позов про стягнення суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, що виникло у позивача після несплати відповідачем чергового платежу позивач не скористався, що потягло за собою перетворення пені з засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Враховуючи вищевикладене, та, встановивши, що, розмір пені у сумі 21 597,60 грн. значно перевищує розмір збитків, завданих позивачу, суд вважає необхідним, на підставі ч.3 ст.551 ЦК України, зменшити нарахований позивачем розмір пені до 500,00 грн. При цьому, задовольняючи частково вимоги позивача, суд, приймаючи до уваги, що, суд відстрочив сплату позивачем судового збору, дійшов висновку про необхідність покласти судові витрати на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial