Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач по справі є колишнім чоловіком, шлюб з яким був розірваний 13.11.2012 р. на підставі рішення Оболонського р/с м. Києва. Від даного шлюбу є дитина - [PERSON] [INFO], яка проживає із позивачем. та знаходиться на її утриманні. 20.02.2014 р. позивач зареєструвала шлюб з гр. ФРН [PERSON]. На даний час у позивача є посвідчення на проживання у Німеччині. Як вказує позивач, звернення до відповідача про надання позивачу нотаріально засвідченого погодження на виїзд доньки до Німеччини залишено без задоволення. Тому просить суд посилаючись на законодавство дозволити позивачу без згоди батька для тимчасового виїзду за межі України та супроводу батька виїхати на строк 1 рік. У судовому засіданні представник позивача змінив позовні вимоги та вказав, що у 2012 р. відповідач звертався до суду із позовом про визначення місця проживання дитини саме з ним. 25.04.2013 р. ухвалою Оболонського р/с м. Києва позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду. Вдруге відповідач звернувся до суду із позовом про відібрання дитини і визначення місця проживання дитини у червні 2014 р. Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 02.12.2014 р. у позові було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2015 р. апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення залишено без змін. Як вказує представник позивача, 20.02.2014 р. позивач [PERSON] зареєструвала шлюб із гр. Німеччини - [PERSON]. Раніше, у 2012 р. відповідач надавав згоду на тимчасовий виїзд дитині за кордон до Німеччини. Проте, на даний час відмовився надати згоду на виїзд дитині разом із матір`ю. Тому просить суд надати дозвіл на виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] [INFO] в період з 01.05.2015 р. по 31.10.2015 р у супроводі із матір`ю - позивача [PERSON] без згоди та супроводу батька дитини - відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] у судовому позов не визнав та надав свої заперечення, в яких вказав, що позивач переховує від нього доньку [INFO], відповідач звертався до усіх інстанцій щодо викрадення (зі слів відповідача) спільної із позивачем дитини. І тому вважає, що таким чином він взагалі не зможе бачити свою дитину. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, з'ясував наступне. Судом дійсно встановлено, що позивач та відповідач знаходились в зареєстрованому шлюбі з 13.11.2012 р. та мають доньку сина [PERSON] [INFO] З 20.02.2014 р. позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] - гр. ФРН. У відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Ч. 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як з'ясованому судом, 25.04.2013 р. ухвалою Оболонського р/с м. Києва позовну заяву [PERSON] було залишено без розгляду. Вдруге відповідач [PERSON] звернувся до суду із позовом про відібрання дитини і визначення місця проживання дитини у червні 2014 р. Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 02.12.2014 р. у позові було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.02.2015 р. апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення залишено без змін. Таким чином, судовими рішеннями було встановлено, що підстав для відібрання дитини від матері немає та місце проживання дитини залишено із [PERSON] Як з'ясовано судом, чоловік позивача у Німеччині має місце проживання та забезпечений житлом. У відповідності до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України). Ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За Принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. Як вбачається ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Ст. 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Тому оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, оскільки виїзд дитини за кордон відповідає інтересам та бажанням дитини та за своєю метою має сприяти загальному розвитку дитини. На підставі викладеного та

Outcome: approved