Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу про його звільнення з посади голови правління ВАТ «Готельний комплекс «Братислава» і продовження з ним контракту на строк вимушеного прогулу та зобов'язати відповідача виплатити середню заробітню плату за час вимушеного прогулу. Посилався на те, що 02.04.2010р. наказом виконуючого обов'язки голови правління ВАТ «Готельний комплекс «Братислава» його незаконно було звільнено з посади за згодою сторін з 01.04.2010р., оскільки він не писав заяву про своє звільнення, а Наглядова рада відповідача згідно Статуту не має права звільнити голову правління. Стверджував, що йому не була вручена трудова книжка, а тому він пропустив строк звернення до суду з поважних причин і просив поновити цей строк. Судом первісний відповідач Фонд державного майна України був замінений належним відповідачем ПАТ «Готельний комплекс «Братислава», а третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог був залучений Фонд державного майна України. В судовому засіданні позивач підтримав свій позов, а представники відповідача позов не визнали і стверджували, що позивач був звільнений законно, а в позові слід відмовити у зв'язку з пропуском строку звернення до суду без поважних причин. Вислухавши пояснення сторін, свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним в задоволені позову відмовити, виходячи з наступного. Згідно контракту (а.с.7-14) та пояснень позивача, останній з 29.04.2009р. був призначений на посаду голови правління ВАТ «Готельний комплекс «Братислава» і з яким Фонд державного майна України уклав контракт строком на п'ять років на підставі рішення загальних зборів акціонерів відповідача від 25.03.2009р. (а.с.69-76) та наказу (а.с.77). Як вбачається з протоколу (а.с.89-90) від 01.04.2010р. на позачерговому засіданні Наглядової ради ПАТ «Готельний комплекс «Братислава» позивач був відсторонений від виконання повноважень голови правління, а тимчасово виконуючого обов'язки голови правління відповідача була призначена [PERSON], яка 02.04.2010р. видала наказ № 35-К про звільнення позивача за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України (а.с. 25). Вказаний наказ позивач отримав на свою електронну пошту, але трудову книжку відповідач позивачу не видав. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилався на те, що він не підписував і не подавав наглядовій раді відповідача заяву про своє звільнення від 01.04.2010 р., а представники відповідача надали суду копію заяви [PERSON] про звільнення за згодою сторін (а.с. 94). При цьому представники відповідача стверджували, що оригінал заяви позивача у відповідача відсутній в зв'язку з чим експертом було відмовлено в проведенні почеркознавчої експертизи (а.с.165). Оцінюючи представлену копію заяви позивача (а.с.94), суд вважає цей письмовий документ неналежним доказом, оскільки позивачем оспорюється його дійсність, а відповідачем на вимогу суду не наданий оригінал цієї заяви. При цьому, суд не приймає тверджень представника відповідача про можливість знищення самим позивачем оригіналу цієї заяви, оскільки ці твердження є припущенням і оспорюються самим позивачем. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем не доказаний факт звернення позивача з заявою про звільнення, а отже звільнення на підставі ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) слід вважати незаконною, оскільки була відсутня згода позивача на звільнення. Таким чином, незаконне звільнення позивача потребує захисту порушеного права позивача шляхом поновлення на роботі та виплаті середнього заробітку за вимушений прогул. Разом з тим, згідно ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо в районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Судом же встановлено, що після свого звільнення позивач відмовився ознайомлюватися з наказом про звільнення, що було оформлено актом (а.с.96), а отримав копію наказу про своє звільнення на електронну пошту в 2010р., але звернувся до суду тільки 03.04.2014р., тобто з пропуском строку більше ніж на три роки. Враховуючи те, що позивачем не надано належних доказів поважності причин пропуску місячного строку звернення до суду, то суд вважає причину пропуску строку неповажною, що є підставою для відмови в задоволені позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст. 36,233,234 КЗпП України та

Outcome: dismissed