Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивує наступним: 09 серпня 2019 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики. Відповідно до п.1 даного договору він, як позикодавець, надав позичальнику [PERSON] позику у сумі 120 000 гривень. Відповідно до умов договору [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти у сумі 120 000 грн. до 15 грудня 2019 року. Однак на цей час зобов`язання щодо повернення грошових коштів належним чином з боку відповідача не виконано. Приймаючи до уваги те, що відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення отриманої зворотної фінансової допомоги в термін встановлений договором та не бажає виконувати у добровільному порядку, він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 120 000 грн. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 120 000 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Вказав, що дійсно отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у сумі 120 000 гривень та мав намір їх віддати. Однак захворів та в нього були відсутні фінанси для повернення боргу. Суму боргу визнав в повному обсязі. Із досліджених судом письмових доказів встановлено: 09 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Згідного даного договору [PERSON] отримав у позику від [PERSON] 120 000 гривень. Зазначену суму [PERSON] зобов`язався повернути до 15 грудня 2019 року (копія договору позики від 09.08.2020р. та копія розписки від 09.08.2020 р. (а.с.4-5)). Між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є невиконання умов договору. Згідно із ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин, суд приймає визнання відповідачем позову, оскільки воно не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів). Згідно з п.4 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч.1 ст.2 ЦПК України). Відповідно до частин 1, 2 ст.509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно положень ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з досліджених письмових доказів, умови договору позики позичальником належним чином не виконані, в передбачені договором строки позика не погашена, внаслідок чого у відповідача утворилася заборгованість за договором позики у розмірі 120000 гривень. Відповідач [PERSON] в порушення вимог договору позики та вказаних норм ЦК України, не виконав взятих на себе зобов`язань. Права позивача порушені невиконанням зобов`язання відповідачем, а тому підлягають судовому захисту. Таким чином, сума боргу за договором позики складає 120000 гривень, що в судовому засіданні беззаперечно доведено та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На стягнення судових витрат позивач не наполягає. Користуючись принципом диспозитивності визначеним ч.1 ст.13 ЦПК України, суд не виходить за межі заявлених позовних вимог, а тому підстав для стягнення судових витрат із відповідачів на користь позивача не вбачається. На підставі викладеного та

Outcome: approved