Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на ті обставини, що 25 липня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого позичальник отримав кредит у сумі 232 400 грн. на придбання легкового автомобіля марки Hundai модель Santa Fe, 2011 року випуску, тип кузову: легковий седан універсал-В, колір чорний, номер шасі: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зі сплатою 16,7% річних, з кінцевим терміном повернення: по 24 липня 2018 року. Позичальник умов договору не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, у зв'язку з чим рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 28 березня 2015 року позов Банку було задоволено та вирішено стягнути з [PERSON] суму боргу розраховану станом на 24 вересня 2014 року. Оскільки остаточно визначену судовим рішенням заборгованість по кредитному договору [PERSON] повернув банку 01 серпня 2016 року, то відповідно за період з 25 вересня 2014 року по 15 серпня 2016 року банком було нараховано проценти за користування неповернутою частиною кредитних коштів у розмірі 47 710 грн. 66 коп., які позивач просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що хоч розрахунок донарахованих процентів зроблений за період з 25 вересня 2014 року (наступний день за датою, станом на яку зафіксовано суму боргу у рішенні Черкаського районного суду від 28 березня 2015 року) по 15 серпня 2016 року (дата розрахунку донарахованих процентів), фактично такий борг виник за період з 25 вересня 2014 року по 31 липня 2016 року, оскільки програма автоматично включає період за 15 серпня 2016 року. У розрахунку позивачем зазначено, що за період з 01 серпня по 15 серпня 2016 року - заборгованість по відсотках не збільшувалася, проценти не нараховувалися. Також представник позивача пояснив, що оскільки відповідачем оплата заборгованості здійснювалася на виконання судового рішення через органи ДВС, відповідно оплачений ним борг 28 липня 2016 року зарахований та розподілений на рахунках позивача лише 01 серпня 2016 року. Згідно Умов договору саме день зарахування коштів на рахунку позивача і є днем погашення боргу, відсотки у день, коли кошти надійшли на рахунок позивача боржнику не нараховуються, тому відсотки за користування кредитними коштами нараховані позивачем відповідачу за період з 25 вересня 2014 року по 31 липня 2016 року. Крім того, представник позивача послався на Правову Позицію ВСУ, відповідно до якої за час користування кредитними коштами, які достроково стягнуті за судовим рішенням, але не повернуті боржником, останній повинен сплатити відсотки за таке користування. Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, про що надали письмові заперечення. Представник відповідача пояснив, що не погоджується з тим, що останнім днем повернення кредитної заборгованості визначеної судовим рішенням є 31 липня 2016 року, адже його довіритель сплатив залишок боргу - 28 липня 2016 року. Кошти були оплачені через ДВС. Разом з тим, представник відповідача не заперечив той факт, що згідно умов договору днем погашення кредиту вважається день зарахування таких коштів на рахунки саме позивача. Крім того, представник відповідача послався на Правову Позицію ВСУ, відповідно до якої після дострокового стягнення судовим рішенням кредитних зобов'язань (тіла кредиту та нарахувань), нарахування у подальшому відсотків припиняється і позивач міг би скористатися своїм правом на стягнення штрафних санкцій в порядку ст. 625 ЦК України, чого позивачем зроблено не було. Таким чином вважає, що відсотки нараховані після судового рішення є безпідставним нарахуванням. Також вказав, що позивачем безпідставно зазначено період стягнення боргу по 15 серпня 2016 року, адже 28 липня 2016 року борг було погашено відповідачем. Крім того, представник відповідача вказав, що представник позивача звернувся з першим позовом про стягнення заборгованості з відповідача у лютому 2015 року, надавши розрахунок боргу станом на 24 вересня 2014 року, таким чином безпідставно пропустивши період нарахування заборгованості на майже 5 місяців. Разом з тим, відповідач погодився з тим фактом, що позов було подано восени 2014 року до Придніпровського районного суду м. Черкаси, однак через зміну відповідачем місця реєстрації такий позов було повернуто судом у грудні 2014 року, для подачі його до належного суду, у зв'язку з чим позивач звернувся з таким позовом у лютому 2015 року до Черкаського районного суду. Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до умов кредитного договору № 12/Ф/11/130 від 25 липня 2011 року, укладеного між позивачем та відповідачем, відповідач отримав кредит у сумі 232 400 грн. на придбання легкового автомобіля марки Hundai модель Santa Fe, 2011 року випуску, тип кузову: легковий седан універсал-В, колір чорний, номер шасі: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зі сплатою 16,7% річних, з кінцевим терміном повернення: по 24 липня 2018 року. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Поряд із цим, за змістом частини другої статті 1050 ЦК України у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору та виникненням у зв'язку з цим заборгованості, позивач звернувся з позовом про дострокове стягнення боргу з відповідача до Черкаського районного суду, рішенням якого від 28 березня 2015 року позов було задоволено та вирішено стягнути з [PERSON] суму боргу станом на 24 вересня 2014 року у розмірі 152877 грн. 55 коп. Суд констатує, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Як встановлено у судовому засіданні і це не заперечується учасниками процесу, 28 липня 2016 року відповідач сплатив залишок заборгованості визначеної судовим рішенням, однак на рахунок позивача указані кошти поступили 01 серпня 2016 року і саме такий день згідно умов договору вважається днем погашення заборгованості. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Як пояснив представник позивача, у день зарахування та розподілу коштів, одержаних від боржника, проценти не нараховуються, а тому суд вважає, що представником позивача правильно зазначено у розрахунку про відсутність нарахованих процентів боржнику за користування кредитними коштами за період з 01 по 15 серпня 2016 року, оскільки у вказаний період не відбувалося такого користування. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Так, дійсно, позивач мав право на стягнення штрафних санкцій з відповідача за несвоєчасне повернення боргу по кредитних зобов'язаннях, однак це його право, а не обов'язок. Застосування ст.. 625 ЦК України, на яку посилається представник відповідача є видом цивільно-правової відповідальності і позивач вирішив не застосовувати даний вид відповідальності до відповідача, про що заявив у судовому засіданні. Разом з тим, на думку суду, це не позбавляє права позивача застосувати до відповідача, умови договору щодо нарахування процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до Правової Позиції ВСУ по справі № 6-2631цс15 виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611, 1046, 1048, 1050 ЦК України можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора про передбачене договором дострокове стягнення тіла кредиту та нарахованих процентів, яке ухвалене до спливу строку договору і не виконане боржником, не позбавляє кредитора права на отримання нарахувань та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та цього кодексу. Отже, усі нарахування за користування коштами та інші виплати, передбачені договором, підлягають стягненню до дати повернення позики, але в межах строку позовної давності. Як встановлено у судовому засіданні позивачем нараховано відсотки, передбачені умовами договору за кредитними коштами з 25 вересня 2014 року (наступний день за датою, станом на яку зафіксовано суму боргу у рішенні Черкаського районного суду від 28 березня 2015 року) до дати повернення коштів, тобто по 31 липня 2016 року, а тому вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved