Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до Прокуратури Львівської області, Державної казначейської служби України, в якому просить стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь [PERSON] грошові кошти за завдану їй моральну шкоду в розмірі 419200,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 29.09.2005 року по 26.09.2016 року [PERSON] незаконно перебувала під судом і слідством. Стверджує, що вироком Радехівського районного суду Львівської області позивача визнано невинною та виправдано за недоведеністю у вчиненні [PERSON] кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначений вирок залишено без змін. Зазначає, що внаслідок неправомірних дій органу досудового розслідування позивачу завдано моральну шкоду в розмірі 419200,00 грн. Окрім того, позивач більше 10 років перебувала під дією запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Просить позов задоволити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просив позов задоволити. Прокурор у судовому засіданні проти позову заперечив. Зокрема зазначив, що позивач перебувала під слідством лише 8 днів, а решту часу справа перебувала на розгляді в суді. Окрім того стверджує, що позивачем не доведено, у чому полягають протиправні дії осіб органів досудового розслідування. Тому, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Державної казначейської служби України у судове засідання повторно не з'явився, однак через канцелярію суду подав письмові заперечення. Зокрема зазначив, що Державна казначейська служба України не несе відповідальність за дії органів державної влади, оскільки жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало з ним у правовідносини та жодної шкоди позивачеві не завдало. Окрім того, вважає, що позивачем не обґрунтовано завдану [PERSON] моральну шкоду. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що в.о. прокурором Кам'янка-Бузького району Черник К.М. було прийнято постанову від 21.06.2005 року про порушення кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених .1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України. Постановою слідчого прокуратури Кам'янка-Бузького району Лушанець М.В. від 29.09.2005 року [PERSON] притягнуто як обвинувачену до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України. Тоді ж, [PERSON] обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 05.10.2005 року складено обвинувальний висновок щодо [PERSON] Також встановлено, що постановою Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 26.10.2006 року вказану кримінальну справу скеровано на додаткове розслідування, міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд щодо підсудної [PERSON] залишено без змін. 12.01.2007 року Апеляційний суд Львівської області задоволив апеляційні скарги прокурора та потерпілої [PERSON], скасував постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області про скерування справи до прокуратури на додаткове розслідування та направив справу на новий судовий розгляд в Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області в іншому складі та залишив у силі [PERSON] запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області від 13.05.2010 року ухвалено вирок про засудження [PERSON] до одного року позбавлення волі та штрафу у розмірі 850 грн. з подальшим звільненням засудженої від кримінальної відповідальності у зв'язку з закінченням строку давності. Даним вироком скасовано [PERSON] запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.07.2010 р. скасовано вирок суду першої інстанції від 13.05.2010 року та скерувано справу на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі. 18.11.2011 року Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області вищевказану кримінальну справу скеровано на додаткове розслідування, запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд залишено в силі. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.04.2012 року скасовано постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 18.11.2011 року та справу направлено на новий судовий розгляд. При цьому, раніше обраний запобіжний захід залишено без змін. Надалі, 26.04.2013 року Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області винесено постанову, якою кримінальну справу відносно [PERSON] повернено прокурору на додаткове досудове розслідування. Дана постанова мотивована тим, що обставини справи досліджено поверхово та однобічно, «не перевірено та не з'ясовано всіх протиріч по справі, не досліджено та не перевірено об'єктивних доказів по справі». При цьому запобіжний захід, підписку про невиїзд [PERSON] залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26.07.2013 року скасовано вищевказану постанову від 26.04.2013 pоку, справу направлено на новий судовий розгляд. 06.12.2013 року Кам'янка-Бузький районний суд Львівської області постановив звільнити [PERSON] від кримінальної відповідальності, а кримінальну справу про її обвинувачення за ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України закрито. Міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.06.2014 року скасовано постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06.12.2013 року про закриття кримінальної справи про обвинувачення [PERSON], справу скеровано на новий розгляд до того ж суду. 15.08.2014 року Кам'янка-Бузьким районним судом Львівської області вказану кримінальну справу відносно [PERSON] було скеровано до Радехівського районного суду Львівської області, у зв'язку з тим, що всі судді даного суду брали участь у розгляді кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених за ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України. Постановою Радехівського районного суду Львівської області від 13.11.2014 року справу повернуто прокурору Кам'янка-Бузького району Львівської області для проведення додаткового розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.03.2015 року скасовано постанову Радехівського районного суду Львівської області від 13.11.2014 року. 30.12.2015 року Радехівським районним судом Львівської області ухвалено вирок, яким [PERSON] визнано невинуватою і виправданою за недоведеністю її участі у вчиненні злочинів. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд [PERSON] скасовано. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2016 року вирок Радехівського районного суду Львівської області від 30.12.2015 року залишено без змін. Покликання позивача на те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ залишено без змін вирок Радехівського районного суду Львівської області від 30.12.2015 року суд не приймає до уваги, оскільки як [PERSON], так і її представником не надано суду належних та допустимих доказів перегляду даним судом ухвали Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2016 року. У свою чергу вирок Радехівського районного суду Львівської області від 30.12.2015 року набрав законної сили 09.06.2016 року. Таким чином, суд дійшов висновку, що в результаті незаконних дій органом досудового розслідування та прокуратури [PERSON] у період з 29.09.2005 року до 09.06.2016 року незаконно перебувала під судом і слідством, тобто повних 128 місяців. Суд зазначає, що досудове розслідування проводилось неповно, не об'єктивно, оскільки в ході такого не було виявленого належних та допустимих доказів, які б підтверджували вчинення [PERSON] злочинів, передбачених ч.1 ст.191 та ч.1 ст.366 КК України. Таким чином, суд вважає, що незаконними рішеннями та діями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури [PERSON] завдано моральну шкоду з огляду на наступне. Згідно з п.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У цих випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства прокуратури і суду. Пунктом 1 ст.2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках, зокрема постановлення судом виправдувального вироку. Відповідно до п.5 ст.3 зазначеного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається), зокрема моральна шкода. За час незаконного перебування під слідством та судом, [PERSON] зазнала моральної шкоди, яка полягає у психічних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу. Згідно з пунктами 5 та 6 ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначає, що розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина перед слідством та судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожний місяць перебування перед слідством та судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно ст.8 ЗУ «Про Державний бюджет на 2017 рік» у 2017 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3200 гривень. Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи, [PERSON] підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 409600,00 грн., з розрахунку 3200,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на час винесення рішення) х 128 місяців (кількість місяців перебування під слідством) = 409600,00 грн. Суд зазначає, що вказаний розмір завданої моральної шкоди є мінімальним, таким, який має бути відшкодований за відповідний період у будь-якому випадку і будь-якій особі, внаслідок незаконного притягнення її як обвинуваченої. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди в конкретній справі, відповідно до положень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд повинен враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнали позивачі, стан здоров'я потерпілих, тяжкість вимушених змін у їхніх життєвих стосунках тощо. Таким чином, незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та прокуратури були порушені конституційні права позивача, що завдало їй фізичних і моральних страждань, призвело до погіршення психологічного стану. Статтею 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Окрім того, суд враховує, що [PERSON] протягом більш, ніж 10 років перебувала під дією запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Згідно п.10-1 вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державної казначейської служби України. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. Згідно п.35 Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення коштів державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України (центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів). Пунктами 5 та 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/201, казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи вищевикладені норми, стягнення на користь позивача з Державного бюджету України повинно відбуватись через Державну казначейську службу України. Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: approved