Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 травня 2017 року за усним договором позики він передав [PERSON] грошові кошти в розмірі 10\~000 (десять тисяч) доларів США, при фактичному отриманні яких останній надав розписку. Відповідно до розписки [PERSON] зобов`язався повернути кошти до 29.06.2017 року, однак до теперішнього часу борг не повернув, тим самим не виконавши взяті на себе зобов`язання. А тому, враховуючи те, що відповідач свої договірні зобов`язання у встановлений договором строк не виконав, позивач просить стягнути з нього борг за договором позики 10\~000 (десять тисяч) доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 827 доларів 67 центів США, а також судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, підтримав свою позицію, висловлену в відзиві на позов та зазначив, що сам факт наявності розписки не свідчить про наявність зобов`язань відповідача перед позивачем. З розписки, копію якої надав суду позивач, неможливо зробити висновок про те, що кошти в дійсності передавалися відповідачу. З розписки неможливо встановити, що кошти передавалися саме позивачу, а не іншій особі, ідентифікувати яку неможливо. Зміст розписки є суперечливим і не підтверджує факт укладення між сторонами договору позики. Заслухавши думку учасників справи, з`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 29 травня 2017 року між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач, [PERSON] , передав, а відповідач, [PERSON] отримав грошові кошти в сумі 10\~000 (десять тисяч) доларів США, в якому зазначався термін повернення боргу до 29 червня 2017 року. Договір був укладений у простій письмовій формі шляхом написання розписки (а.с. 6). Відповідач свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконав. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові Судової палати у цивільних справах від 13.12.2017 року по справі №309/3458/14-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Стаття 1049 ЦК України\~ визначає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування\~збитків та\~моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1\~ст. 612 ЦК України). Згідно вимог ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові по справі №6-2168цс15 від 30.03.2016 року, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За таких обставин, оскільки грошове зобов`язання за позикою від 29.05.2017 року з кінцевим терміном виконання - до 29.05.2017 року залишається невиконаним, що порушує майнові права позивача як позикодавця, тому з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути борг у сумі 10\~000 (десять тисяч) доларів США та три процента річних від простроченої суми в розмірі 827 доларів 67 центів, що станом на 30.11.2020 року згідно курсу НБУ становить 23\~555, 49 гривень. Щодо позиції відповідача, висловленої представником відповідача [PERSON] , то суд зазначає наступне. У відповідності з ст. ст. 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач просив призначити по справі семантико-текстуальну експертизу для з`ясування питань а) чи можливо з тексту розписки встановити дату передачі коштів [PERSON] [PERSON] та б) чи можливо з тексту розписки встановити, що дана розписка була написана конкретно позивачу [PERSON] , а не іншій особі, яка має такі ж саме прізвище, ім`я тапо батькові. Разом з тим, в задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки ці питання носять юридичний характер і їх встановлення не потребує спеціальних знань. Ці питання мають бути вирішені судом на підставі досліджених судом доказів, наданих сторонами, встановлення цих обставин виходить за межі компетенції експерта, а є виключно прерогативою суду. Відтак, всупереч положенням ст. ст. 12, 81 ЦПК України сторона відповідача не надала суду належних та об`єктивних доказів на підтвердження того, що гроші відповідачу не передавалися і що зміст розписки не свідчить про наявність зобов`язань відповідача перед позивачем. З розписки, копію якої надав суду позивач, на думку відповідача, неможливо зробити висновок про те, що кошти в дійсності передавалися відповідачу. З розписки неможливо встановити, що кошти передавалися саме позивачу, а не іншій особі, ідентифікувати яку неможливо. Зміст розписки є суперечливим і не підтверджує факт укладення між сторонами договору позики. Навпаки, наданими суду та дослідженими в судовому засіданні доказами доведений факт існування договірних відносин між сторонами, факт укладення між ними договору позики грошових коштів в сумі 10000 доларів США, а зміст розписки, на думку суду, з достовірністю свідчить про те, що обумовлена сторонами сума за договором позики в розмірі 10000 доларів США дійсно була передана відповідачу 29 травня 2017 року на умовах повернення позики у зазначений в розписці строк, а саме до 29 червня 2017 року. За таких обставин, оскільки грошове зобов`язання за позикою від 29.05.2017 року з кінцевим терміном виконання - до 29.06.2017 року залишається невиконаним, що порушує майнові права позивача як позикодавця, то з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути борг у сумі 10\~000 (десять тисяч) доларів США та три процента річних від простроченої суми в розмірі 827 доларів 67 центів, що станом на 30.11.2020 року згідно курсу НБУ становить 23\~555, 49 гривень. Стягуючи три процента річних від простроченої суми в валюті України, а не в доларах США, суд враховує усталену судову практику з цього приводу, у відповідності з якою 3 відсотки річних, в разі наявності підстав для їх стягнення, мають бути визначені та стягнуті саме у валюті України. Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137\~ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2020 року між Адвокатським об`єднанням «Альтера» в особі Марченка І.В. та [PERSON] в якості Клієнта, було укладено Договір б/н про надання професійної правничої допомоги, та меморіальний ордера про сплату позивачем гонорару на суму 8000 грн. (08.04.20 р.) та на суму 2000 грн. (09.07.2020 р.) (арк.с.77-79). Частиною восьмою статті 141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що з урахуванням складності справи, кількості проведених судових засідань, об`єму складених та поданих до суду процесуальних документів та клопотань, сума судових витрат, що підлягають стягненню з відповідача складає 5 000 грн., яку необхідно стягнути з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial