Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким визнати строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 567, укладеним між ним та ВАТ «СЕБ Банк» 12.07.2007 року, який первинно встановлений 12.07.2013 року, таким, що змінений, визнати зобов'язання за вказаним кредитним договором, такими, що припинені, визнати іпотеку, встановлену договором за реєстровим № 6364 від 12.07.2007 року та договором за реєстровим № 6365 від 17.07.2007 року, укладеними між позивачем та ВАТ «СЕБ Банк», якими забезпечено виконання зобов'язань за кредитним договором № 567 від 12.07.2007 року, такою, що припинена. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 567 від 12.07.2007 року був змінений ПАТ «СЕБ Банк» пред'явленням вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 716 від 30.03.2011 року, а відтак зобов'язання за кредитним договором та договорами іпотеки є припиненими, оскільки кредитор звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом поза межами передбаченого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. В судове засідання з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. В судове засідання з'явився представник Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», проти позову заперечував та просив залишити його без задоволення. Треті особи [PERSON] та ТОВ «ІТМ» в судове засідання не з'явились, про дату, час та місце його проведення повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Так, в судовому засіданні встановлено, що 12.07.2007 року між [PERSON] та ВАТ «СЕБ Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК») був укладений кредитний договір за № 567, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 300000 доларів США, зі сплатою відсотків, що розраховується, як сума значення LIBOR, та за користування кредитом у розмірі 6,6% місячних на суму залишку заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 12.07.2007 року між ВАТ «СЕБ Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки за реєстровим № 6364, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку банку земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] Крім цього, 17.07.2007 року між ВАТ «СЕБ Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки за реєстровим № 6365, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку банку дачний будинок за [ADDRESS] Виконання зобов'язань за кредитним договором № 567 від 12.07.2007 року було також забезпечено порукою [PERSON] та ЗАТ «ІТМ». Відповідно до умов кредитного договору № 567 від 12.07.2007 року кінцевим строком виконання зобов'язання є 12.07.2013 року. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору, якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. В постанові від 14.09.2016 року у справі № 6-223цс16 Верховний Суд України зазначив, що ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту. На підставі положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України та ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ВАТ «СЕБ Банк» реалізувало своє право вимоги дострокового повернення кредиту шляхом пред'явлення відповідної вимоги. Так, відповідно до вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 716 від 30.03.2011 року, банк вимагає в [PERSON] повного дострокового повернення кредиту в сумі 1968470,77 грн. та зазначає, що у разі невиконання приведених вимог, банк звернеться до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом та звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та кореспондуючих положень договору, змінив строк виконання основного зобов'язання. В постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15 Верховний Суд України зазначив, що пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя ? протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Частиною 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» також встановлено, що обов'язок повного дострокового повернення кредиту виникає в позичальник після одержання відповідної вимоги від кредитора. Таким чином необхідно дійти висновку, що строк виконання основного зобов'язання змінюється після отримання позичальником вимоги про повне дострокове повернення кредиту, а відтак цей юридичний факт підлягає встановленню судом. Вимога ВАТ «СЕБ Банк» про повне дострокове повернення кредиту за № 716 від 30.03.2011 року була направлена поштою на адресу позичальника [PERSON] 30.03.2011 року. Відповідач ПАТ «Фідобанк» рекомендоване повідомлення про вручення вказаного поштового відправлення, з якого суд мав би можливість встановити дату отримання згаданої вимоги [PERSON], не надав. В судовому засіданні був допитаний в якості свідка [PERSON], який повідомив, що вимога ВАТ «СЕБ Банк» про повне дострокове повернення кредиту за № 716 від 30.03.2011 року була отримана ним 07.04.2011 року. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином вказані обставини свідчать про те, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 567 від 12.07.2007 року вбачається таким, що настав 07.04.2011 року. Разом з тим слід звернути увагу на ту обставину, що відповідно до ст. 2.9.1. кредитного договору, сторони дійшли згоди про те, що основне зобов'язання повинно бути виконано протягом семи днів з дати надіслання банком відповідної вимоги. З викладеного, зважаючи на те, що сторони дійшли згоди щодо тієї обставини, що вимога про повне виконання зобов'язань позивачем була направлена банком 30.03.2011 року, строк повного виконання основного зобов'язання настав 06.04.2011 року. Виходячи з ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та з огляду на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена в згаданій вище постанові від 27.01.2016 року у справі № 6-990цс15, необхідно дійти висновку, що після пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту в позичальника виникає обов'язок повернення кредиту в повному обсязі, а не частинами, як передбачається умовами кредитного договору, а саме графіком повернення кредиту, після пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту починає перебіг строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у разі порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту та починає перебіг передбачений ст. 559 ЦК України строк (який є преклюзивним) для звернення з вимогою до поручителя про виконання ним солідарного з позичальником обов'язку за кредитним договором. При цьому кредитор отримує право на звернення до суду за захистом своїх прав від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, який зазначається ним у вимозі про повне дострокове повернення кредиту. ПАТ «Фідобанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості 05.06.2014 року, тобто більше ніж через 3 роки та 2 місяці після пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 716 від 30.03.2011 року. Однак, в подальшому ПАТ «Фідобанк» пред'явило [PERSON] іншу вимогу про повне дострокове повернення кредиту за № б/н від 20.08.2013 року, якою знову вимагає дострокового повернення кредиту. Враховуючи викладене вище необхідно дійти висновку, що повторне пред'явлення банком вимоги про повне дострокове повернення кредиту не змінює строк виконання основного зобов'язання, оскільки цей строк вже є таким, що настав 06.04.2011 року, у зв'язку з чим також настали передбачені законодавством правові наслідки. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). В аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України (Вісник Верховного Суду України. - 2014. - № 8) Верховний Суд України зазначає, що порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, в невиконанні чи неналежному виконанні умов зобов'язання (ст. 610 ЦК). Пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № б/н від 20.08.2013 року свідчить про виконання ПАТ «Фідобанк» зобов'язання, яке випливає з кредитного договору № 567 від 12.07.2007 року, з порушенням умов, визначених ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що порушує права [PERSON], як позичальника. Таке порушення зобов'язання полягає в тому, що відповідно до ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, після пред'явлення ПАТ «СЕБ Банк» вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 716 від 30.03.2011 року відбулась зміна строку виконання основного зобов'язання, що зумовило виникнення в позичальника обов'язку повернути кредит в повному обсязі, а не частинами, початок перебігу строку позовної давності та передбаченого ст. 559 ЦК України строку для звернення з вимогою до поручителя, а також виникнення в кредитора відповідного права на звернення до суду за захистом, що зобов'язує останнього, як сторону кредитного договору, здійснювати свої права та обов'язки з врахуванням цих обставин. Крім цього суд вважає, що такі дії ПАТ «Фідобанк» свідчать також про невизнання прав [PERSON] Згідно аналізу практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України (Вісник Верховного Суду України. - 2014. - № 8) Верховний Суд України зазначив, що невизнання цивільного права полягає в пасивному запереченні наявності у особи суб'єктивного цивільного права, зокрема, на майно, на право користування майном, на спадкування, на частину в загальному майні, яке безпосередньо не спричиняє шкоду суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. В постанові від 13.04.2016 року у справі № 6-2981цс15 Верховний Суд України зазначив, що невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом України в постанові від 01.06.2016 року у справі № 6-929цс16. Пред'явлення вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № б/н від 20.08.2013 року свідчить про невизнання ПАТ «Фідобанк» права [PERSON] на дострокове повернення кредиту в порядку, передбаченому ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», з врахуванням правових наслідків, які настали після пред'явлення ПАТ «СЕБ Банк» вимоги про повне дострокове повернення кредиту за № 716 від 30.03.2011 року. Невизначеність у праві, на яку звертає увагу Верховний Суд України полягає в тому, що пред'являючи вимогу про повне дострокове повернення кредиту за № б/н від 20.08.2013 року, ПАТ «Фідобанк» ставить під сумнів правовий статус вимоги, яка була пред'явлена першою (за № 716 від 30.03.2011 року), що зумовлює складнощі у визначенні моменту зміни строку виконання основного зобов'язання. Згідно ст. 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив перелік найбільш універсальних та ефективних способів захисту з огляду на зміст суб'єктивних цивільних прав та можливих способів їх порушення. Водночас, приведений перелік способів захисту не є вичерпним. Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України (Вісник Верховного Суду України. - 2014. - № 8) Верховний Суд України зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Таким чином, виходячи з характеру порушеного права, характеру самого порушення та з огляду на особливості спірних правовідносин, змістом яких є виконання зобов'язання належним чином в порядку, передбаченому законом, необхідно дійти висновку, що права [PERSON] підлягають захисту на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5, 11, 15, 31 ЦПК України) шляхом визнання строку виконання основного зобов'язання таким, що змінений, що вносить визначеність в правовідносини сторін кредитного договору № 567 від 12.07.2007 року. Позовні вимоги про визнання зобов'язань за кредитним договором такими, що припинені та визнання іпотеки такою, що припинена задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Підстави припинення зобов'язання визначені главою 50 розділу І книги п'ятої ЦК України Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 5 ст. 3 ЗУ «Про іпотеку», іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ст. 17 ЗУ «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди); з інших підстав, передбачених Законом. Дослідивши обставини справи та приведені позивачем докази, суд дійшов висновку, про відсутність законних підстав для визнання зобов'язань за кредитним та іпотечними договорами, такими, що припинені. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial