Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість в розмірі 101431,23 грн., з яких: сума боргу - 72000 грн.; відсотки за користування чужими коштами - 27736,50 грн.; 3% річних - 755,41 грн.; інфляційні витрати - 939,32 грн., а також просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 1014,31 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн. Мотивуючи свої вимоги тим, що 29 лютого 2020 року між ним та відповідачем укладено правочин у вигляді розписки, відповідно до якого у відповідача виникли зобов`язання з повернення йому грошових коштів у сумі 72000 грн. та відсотків у розмірі 200 доларів США щомісячно. Строк повернення коштів обумовлений сторонами 01.03.2021 року, при тому, що кожного місяця відповідач повертатиме 5000,00 грн. боргу та 200 доларів США відсотків. Відповідач свої зобов`язання з повернення боргу та сплати відсотків не виконав, станом на сьогоднішній день обумовлену суму не сплачує. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить залишити позов без задоволення. Посилаючись на те, що відповідач спірну розписку не писав. Крім того, зазначені строки повернення боргу по 01.03.2021 року, тобто, розписка про отримання грошових коштів не містила зобов`язання про їх повернення достроково. Зроблені позивачем розрахунки є неправомірними. Зазначена розписка не доводить факт належності позивачу грошей, які відповідач ніби то отримав від позивача. Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги. Вказує, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердженого того, що він не писав розписку. Позивач наполягає, що саме [PERSON] власноруч, без будь-якого примусу писав розписку, оригінал якої знаходиться у позивача. Відповідачем 29.02.2020, під час отримання грошей від позивача, було написано дві розписки. Перша - про те, що [PERSON] взяв у [PERSON] 72 000 грн., а друга містить умови сплати цих коштів, а саме кожного місяця 5000 грн. та проценти 200 доларів США щомісяця. Враховуючи той факт, що сторони обумовили повернення боргу частинами, а саме по 5000 грн. щомісяця зі сплатою відсотків, проте, жодного платежу відповідачем не було здійснено у зв`язку з чим, він має право вимагати дострокового повернення позики. Ухвалою суду від 14.08.2020, в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 18.08.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 16.03.2021, призначено по справі судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження по справі. Ухвалою суду від 14.06.21, надано дозвіл експерту на проведення експертизи за наявними доказами. Ухвалою суду від 30.08.2021, поновлено провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. За змістом розписки від 29 лютого 2020 року, [PERSON] взяв у [PERSON] 72000,00 грн. на строк до дванадцяти місяців з 01.03.2020 по 01.03.2021. Зобовязується повернути всю суму до кінця 01.03.2021 року з можливістю дострокового погашення. Зі змісту розписки від 29 лютого 2020 року, [PERSON] зобов`язався виплачувати відсоток в розмірі 200 доларів США щомісячно та в розмірі 500 грн. на взяту суму у [PERSON] - 72000,00 грн. З можливістю дострокового повернення. Вказаними розписками відповідач засвідчив, що винен позивачу грошові кошти в сумі 72000,00 грн. з відсотками у 200 доларів США щомісячно, які зобов`язався повернути у строк до 01.03.2021 року. Відповідно до висновку експерта № 21-223 від 30.07.2021, рукописний текст, підписи у розписках від 29 лютого 2020 року виконано [PERSON] . Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049ЦК Україниу разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування цих положень законусуд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджуєне будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Саме до таких висновків дійшов Верховний суд в постанові від 08 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц та в постанові від 22 серпня 2019 року № 369/3340/16-ц . Представник відповідача, заперечуючи проти розрахунку позивача суми боргу та трьох процентів річних, не надав альтернативного розрахунку суми боргу за договором позики. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики, а також щодо відмови позивача прийняти виконання зобов`язання за договором позики. Судом встановлено, що грошові кошти зазначені в договорі позики від 29.02.2020 року, є боргом, який підлягає поверненню в зв`язку із не виконанням відповідачем зобов`язання щодо укладення з позивачем договорів позики, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача відсотків за користування грошовими коштами, суд приходить до наступного. Згідно ст.. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Розпискою від 29 лютого 2020 року встановлений розмір процентів за користування грошовими коштами - 200 доларів США щомісячно. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За офіційним курсом Національного банку України станом на 13 серпня 2020 року грошовий еквівалент 1000 доларів США (за п`ять місяців) складає 27526 грн. 60 коп., виходячи з курсу 27,5266 грн. до 1 долара США. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи, що розпискою обумовлено повернення боргу частинами та сплати відсотків за користування грошовими коштами, позивач має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати відсотків. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача суму, на яку з урахуванням індексів інфляції підлягає збільшенню основна сума заборгованості та три відсотки річних, суд приходить до наступного. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, яка передбачає сплату суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15 міститься правовий висновок про те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (постанова Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-771цс15). Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суду України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). Так, предметом грошового зобов`язання за договором позики є грошові кошти визначені у гривні, позика отримана у гривні, відсотки за користування позикою позичальник [PERSON] отримав у національній грошовій одиниці України - гривні та в іноземній валюті. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Позивач просив стягнути інфляційні втрати та 3 % річних за період з 31 березня 2020 року до 05 серпня 2020 року. Як встановлено судом, позивач звернувся до суду з позовом 13 серпня 2020 року про дострокове повернення боргу, 01 березня 2021 року - це термін повернення позики з платою за користування нею. Тому прострочення відповідача розпочалося 01 березня 2021 року, саме з цього дня слід розраховувати інфляційні втрати та 3 % річних, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки суд позбавлений виходити за межі позовних вимог. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1500 грн. 00 коп., суд приходить до наступного. Положеннями ст.59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження судових витрат суду надано: договір про надання правової допомоги № 04/08-02 від 04.08.2020; акт виконаних робіт за договором про надання правової допомоги від 05.08.2020; квитанцію до прибуткового касового ордеру № 21 від 05.08.2020 на суму 1500грн. Суд вважає суму на оплату професійної правничої допомоги співмірною зі складністю справи та виконаним адвокатом об`ємом робіт, та приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати на правову допомогу у процентному співвідношенні (98,32% від фактично задоволених позовних вимог). Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (98,32%), а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 997,36 грн.

Outcome: partial