Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути з відповідачки грошову компенсацію вартості 1/2 частини відчуженого майна в розмірі 926\~205,50 грн. В обґрунтування вимог посилався на те, що під час шлюбу він та відповідачка придбали у власність будинок № 30 по вул. Дворянській в с. Фонтанка, Комінтернівського району, Одеської області та земельну ділянку площею 0,0279 га розташовану за цією ж адресою. Під час шлюбу він надав відповідачці нотаріально посвідчену згоду, як дружині, на продаж зазначеного нерухомого майна, що було зареєстровано на праві власності за відповідачкою та було їх спільною сумісною власністю. Разом із тим, 27.11.2014 року він розірвав шлюб із відповідачкою, яка 19.03.2015р., без його згоди, як співвласника здійснила відчуження будинку та земельної ділянки та не передала йому 1/2 частину коштів від проданого спільного майна. Таким чином, просив позов задовольнити. Відповідачка вимоги позову не визнала та пояснила, що 08.05.2015р., передала позивачу 45\~000,00 доларів США, що становило половину коштів отриманих від продажу майна, що перебувало в їх спільній сумісній власності. На підтвердження передачі коштів позивачу посилалася на показання свідків та письмову розписку від 08.05.2015р. судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.04.1995 року по 27.11.2014 року (а.с. 136). Під час шлюбу, а саме подружжям було придбано будинок № 30 по вул. Дворянській в с. Фонтанка, Комінтернівського району, Одеської області та земельну ділянку площею 0,0279 га розташовану за цією ж адресою (а.с. 46, 96). Під час шлюбу, а саме 18.11.2014 року [PERSON], надав письмову нотаріально посвідчену згоду своїй дружині [PERSON], на продаж належного їм на праві спільної сумісної власності майна а саме будинку № 30 по вул. Дворянській в с. Фонтанка, Комінтернівського району, Одеської області та земельну ділянку площею 0,0279 га розташовану за цією ж адресою. 27.11.2014 року шлюб між [PERSON], та [PERSON], було розірвано. 19.03.2015 року [PERSON], продала, а [PERSON], придбав у власність буд. № 30 по вул. Дворянській в с. Фонтанка, Комінтернівського району, Одеської області за 1\~707\~762,00 гривні та земельну ділянку площею 0,0279 га розташовану за цією ж адресою за 144\~649,00 гривень, що підтверджується договорами купівлі-продажу (а.с. 92). Також встановлено, що 1/2 частину коштів отриманих [PERSON], від реалізації майна (будинку та земельної ділянки), що перебувало у [PERSON], та [PERSON], на праві спільної сумісної власності [PERSON], співвласнику не передавала. Статтями 10-11 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтями 59-60 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положенням ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ. набута за час шлюбу, тім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири; садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з положеннями ч. З ст. 65 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові №6-7цс15 від 8 квітня 2015 року законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Також, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові у справі № 6-486цс16 від 27 квітня 2016 року у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Таким чином, оскільки відповідачка розпорядилася спільним майном на власний розсуд, поділ відчуженого нерухомого майна на даний час неможливий, продаж було здійснено без письмової згоди позивача, позивач має право на отримання 1/2 частини грошової компенсації вартості спірного майна та враховуючи, що таке право позивача відповідачкою не визнається, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON], підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд не приймає до уваги пояснення свідків позивача [PERSON], та [PERSON], оскільки надані ними показання не стосуються предмету спору. Також судом не прийнято до уваги показання свідків відповідачки [PERSON], та [PERSON], оскільки передача коштів не може підтверджуватися показаннями свідків (обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування). Крім того, свідки зазначили, що [PERSON], передала невідомій їм особі пакет в якому були кошти, але ні суми, ні які кошти (гривні, долари, тощо) передавалися їм невідомо. Також, в судовому засіданні свідки не впізнали позивача [PERSON], та не підтвердили, що пакунок передавався саме цій особі позивачу [PERSON] Суд не прийняв до уваги розписку від 08.05.2015 року (а.с. 157), як підтвердження виконання відповідачкою зобовязань з приводу передачі коштів від продажу нерухомого майна, оскільки зазначена розписка стосується поділу між співвласниками виключно автомобіля, що належав їм на праві спільної сумісної власності. А саме [PERSON], передав в особисту власність [PERSON], автомобіль та отримав грошову компенсацію за належну йому частку в розмірі 10\~000,00 доларів США, про що і склав відповідну розписку.

Outcome: approved