Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням неодноразово уточнених позовних вимог, просить суд визнати договір дарування, укладений 22.03.2013 р. між [PERSON] та [PERSON], за яким [PERSON] набув право власності на житловий будинок по [ADDRESS], який зареєстровано в реєстрі № 141 приватним нотаріусом Яценко О.М. - недійсним та стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на те, що підписуючи договір дарування 22.03.2013 року зі своїм сином вважав, що це договір довічного утримання, а не договір дарування, у зв'язку із чим помилявся щодо істотних обставин вказаного договору, послався на те, що його син пообіцяв йому, що майно - будинок по [ADDRESS], буде розділено між ним дочками позивача, тобто сестрами відповідача, посилаючись також на ст. 230ЦК України, також зазначив, що взагалі не мав бажання укладати жодних договорів, маючи бажання розділити майно між усіма дітьми, оформивши спадщину. Позивач та представники позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, пояснивши, що дружина позивача наполягала на укладенні оспорюваного правочину, при цьому позивач вказав, що розумів про вчинення договору відчуження нерухомого майна на користь сина. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні посилаючись на письмові заперечення. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надійшла про розгляд справи за відсутності третьої особи, при вирішення справи поклався на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку. Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 17 травня 1966 року [PERSON] придбав житловий будинок по [ADDRESS]. Даний будинок належав [PERSON] та [PERSON]. Факт придбання будинку було посвідчено у Херсонській державній нотаріальній конторі, про що свідчить договір купівлі-продажу за реєстр. № 7892 від 17.05.1966 р. посвідчений старшим нотаріусом Херсоснької державної нотаріальної контори Тюжиною М.Т. Сторонами не заперечувалося, що, вулицю на якій знаходиться будинок, було перейменовано з 3-ої Північної на Королюка, також дана інформація підтверджується рішенням виконкому Херсонської міської ради депутатів праці № 432 від 15.08.1966 року. Позивач в судовому засіданні пояснив, що за час подружнього життя у позивача народилося четверо дітей - троє доньок [PERSON], [PERSON], [PERSON] та син [PERSON], який з 18 років постійно проживає в Росії, що також не заперечувалося сторонами. За згодою дружини, яка наполягала на відчуженні нерухомого майна відповідачу, він вчинив оспорюваний правочин. Позивач в судовому засіданні вказав, що він розумів про те, що за наслідком укладеного правочину будинок буде передано його сину, відповідачу по справі. З матеріалів нотаріальної справи вбачається, що 22.03.2013 року між сторонами було укладено договір дарування, за яким [PERSON] набув право власності на житловий будинок по [ADDRESS], який зареєстровано в реєстрі № 141 приватним нотаріусом Яценко О.М. Відповідно до заяви - згоди посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Яценко О.М. від 22.03.2013 р. [PERSON], як дружина позивача, надала згоду на дарування житлового будинку по [ADDRESS] на ім'я [PERSON], однак дана згода була зроблена з виїздом на дому, у зв'язку з поганим самопочуттям гр. [PERSON] З пояснень наданих представниками позивача, та свідками, вбачається, що [PERSON] померла. у травні 2013 року, після смерті дружини позивача, його донькам, які мали на меті оформити спадщину, що залишилася після смерті матері, дружини позивача, стало відомо, що спірний будинок подарований [PERSON]. Також суду було повідомлено, про те, що оскільки наразі догляд за батьком здійснюють його доньки, розподіл спадщини в майбутньому буде несправедливим. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст.. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною за угодою предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна вважати, що угода не була б укладена. Помилка повинна мати суттєве значення, зачіпати природу угоди або цільові якості її предмета, які значно знижують можливість його використання за призначенням. Помилка в мотивах угоди, а також неправильна уява про норму права не підпадають під ознаки угод, укладених внаслідок помилки. З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 « Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року, вказано, що відсутність у особи під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч.3 ст. 203 та ст.. 229 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 цієї норми встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 230 ЦК України вбачається, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. З роз'яснень, які викладені в пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 « Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК ( 435-15 ) не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Оскільки за змістом укладеного сторонами договору не вбачається встановлення обов'язків обдарованому крім, тих що пов'язані з укладанням договору,. також в судовому засіданні судом не встановлено обставин які могли перешкодити вчиненню правочину, відповідно, на думку суду позов не може бути задоволено з підстав введення позивача в оману. Також не можуть бути задоволені вимоги з підстав вчинення правочину під впливом помилки, оскільки судом встановлено, що позивач вчинив правочин на користь свого єдиного сина, позивач постійно проживає у спірному будинку, без жодних перешкод. Судом не встановлено, що сторони правочину укладали його з умовою, посилання на те, що без спадщини залишаться інші діти, які наразі доглядають позивача, не можуть бути підставою для визнання договору недійсним, так як позивач не вправі скасовувати вказаний договір в односторонньому порядку. Крім того, незалежно від розподілу спадщини у майбутньому, повнолітні діти не звільняються від обов'язків по догляду за своїми немічними батьками, відповідно до вимог ст.. 172 СК України, якою встановлено, що дитина, повнолітні дочка, син зобов'язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Повнолітні дочка, син мають право звернутися за захистом прав та інтересів непрацездатних, немічних батьків як їх законні представники, без спеціальних на те повноважень. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов'язаних із наданням такого піклування. Не можуть бути прийняті до уваги посилання [PERSON], в своїй позовній заяві, на те, що він будучи людиною похилого віку, за станом здоров'я та віком потребував сторонньої допомоги, яку йому обіцяв надавати його син [PERSON], сподівався на догляд та матеріальне забезпечення, укладаючи договір дарування, він помилявся щодо природи правочину, оскільки він мав на меті укладання договору довічного утримання, а не договору дарування. Оскільки це не узгоджується, з посиланнями цієї ж позовної заяви, за змістом якої позивач вказує, що взагалі бажав оформити спадщину розділивши її між дітьми порівну, а також поясненнями наданими самим позивачем в судовому засіданні, який зазначив що розумів про перехід права власності на будинок на користь відповідача. Враховуючи сукупність доказів, які маються у справі у їх взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що позивач вчинив вказаний правочин, розуміючи його зміст, однак за наслідком догляду за ним його доньками, звернувся з вказаним позовом, за таких обставин, суд не знаходить юридичних підстав для задоволення позову, так як вік особи позивача не може бути єдиною підставою для визнання правочину недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed