Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що з 04.11.2000 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого вони мають дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. 26.04.2001 року вони на спільні кошти разом з дружиною придбали двокімнатну квартиру [ADDRESS], покупцем квартири в договорі купівлі-продажу зазначена дружина - [PERSON], проте дана квартира є їх спільною сумісною власністю і кожному з подружжя належить по її ? частині. Позивач просить визнати за ним право власності на ? частину вказаної квартири, припинивши право власності [PERSON] на цю частку. В судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, викладені в позові, позовні вимоги підтримав. В судовому засіданні відповідачка позовні вимоги визнала частково, посилаючись на те, що згодна на розділ квартири із виділенням їй 2/3 частики квартири з урахуванням інтересів двох неповнолітніх дітей. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім»ю України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. У відповідності до ст. 29 Кодексу про шлюб та сім»ю України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Об»єкти права спільної сумісної власності подружжя визначені статтею 61 Сімейного кодексу України. У відповідності до ч.1 ст.61 Сімейного Кодексу України об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.4 - спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників пбо законом. У відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.57 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Як встановлено в судовому засіданні, 04.11.2000 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. На даний час шлюбні відносини між сторонами припиненні, діти проживають разом з відповідачкою. 26.04.2001 року між [PERSON], діючої від імені [PERSON], та [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якої [PERSON] придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка складається з: 1-коридор, 2-кладова, 5-кухня, 6-туалет, 7-ванна, балкон, 3,4 - житлові кімнати, житловою площею 27,9 кв.м., загальною площею 49,9 кв.м., приведеною площею 51,8 кв.м., з них балкон 1,9 кв.м. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 26.04.2001 року, зареєстровано в реєстрі за № 3523. Право власності на цю квартиру зареєстровано за [PERSON] Разом з цим, встановлено, що вказана квартира позивачем з відповідачкою придбана в період перебування у шлюбі та за спільні кошти, тому є спільним майном подружжя [PERSON], що визнала в судовому засіданні відповідачка, і відповідно до ст. 61 ЦПК України ці визнані обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної справи по суті. Отже, частки майна [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі є рівними та складають ? частину кожному, іншої домовленості про розділ квартири між ними не існує. В судовому засіданні відповідач, частково визнаючи позовні вимоги, посилалася на положення ч.3 ст.70 СК України та зазначала, що сума матеріальної допомоги на утримання дітей, яку надає позивач, є недостатньою для їх утримання, а тому суд повинен відійти від принципу рівності часток в спільному майні подружжя та збільшити її частку до 2/3 частини квартири. Як зазначено в ч.3 ст.70 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як вказано вище, в зв»язку з припиненням в червні 2009 року між позивачем та відповідачем шлюбних відносин, їх діти проживають з матір'ю і за рішенням суду від 2010 року з позивача на користь відповідачки стягнені аліменти на їх утримання. Разом з цим, відповідачкою не надано суду будь-яких доказів того, що розмір аліментів, які вона одержує від позивача на утримання дітей, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, тому підстави для застосування положень ч.3 ст.70 Сімейного Кодексу України та збільшення частки відповідачки у спірній квартирі відсутні. Зважаючи на викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, спірна квартира [ADDRESS], яка є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, підлягає розділу з визнанням за [PERSON] права власності на її 1/2 частину з припиненням особистого права власності [PERSON] на вказану квартиру і з залишенням у її власності 1/2 частини спірної квартири. Задовольняючи позовні вимоги, суд вважає за необхідне, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем витрати по справі - сплачений судовий збір у сумі 1698,25 грн. стягнути з відповідачки на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved