Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. Вказав, що 30.04.2014 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу будинку № [ADDRESS]. Вказаний будинок належав на праві власності матері відповідача - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.05.2004 року. Мати відповідача померла і остання являлась її спадкоємицею. На час укладення з ним договору купівлі-продажу будинку спадкові права ще не оформила. Тож ним в рахунок оплати за будинок 30.04.2014 року було передано 30 000 грн., тобто ? частину домовленої вартості. Нотаріально посвідчити договір домовились через рік. Після цього він заселився в будинок, проводив ремонтні роботи. Однак, наразі відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу будинку, а відтак позивач просить суд визнати цей договір таким, що відбувся, визнати за ним право власності на будинок, стягнути з нього залишок від домовленої ціни будинку в сумі 30 000 грн. на користь відповідача та судові витрати. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Також надали квитанції про оплату витрат на правову допомогу в загальному розмірі 3000 грн., які також просили стягнути з відповідача. Відповідач до суду не з'явилась, повідомлена про час та місце розгляду справи належним чином, причини неявки до суду не повідомила. З урахуванням викладених обставин, суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, проти чого позивач та його представник у судовому засіданні не заперечили. Заслухавши пояснення позивача, його представника та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступних підстав. Судом на підставі інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.05.2015 року № 37616978 встановлено, що власником будинку № [ADDRESS] є [PERSON]. 30.04.2014 року відповідачем [PERSON] складено розписку, якою засвідчено, що остання отримала від [PERSON] кошти в сумі 30 тисяч грн. в рахунок оплати ? вартості будинку по [ADDRESS]. Відтак, судом з'ясовано, що на час написання вказаної розписки і отримання відповідачем коштів в рахунок часткової оплати за будинок відповідач не була власником будинку. Такі обставини підтверджує і позивач, вказуючи, що будинок належав матері відповідача, яка померла, а відповідач, будучи її спадкоємицею, лише оформлювала спадкові права на будинок. В подальшому договір у письмовій формі з нотаріальним посвідченням між сторонами укладений не був. Предметом спору за позовними вимогами є визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна таким, що відбувся, та визнання за позивачем права власності на придбане за письмовою розпискою майно. За змістом вимог ст. ст. 203, 207 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, яким обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п.п.3,4 ч. 1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України суд може визнати дійсним лише такий договір, який сторонами було укладено. Відповідно до положень ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно зі ст. 182 ЦК України право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації. Таким чином, договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами, не може бути визнано дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, оскільки такий правочин є неукладеним. Така позиція повною мірою узгоджується з позиціями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Верховного Суду України, висловлених в листі №24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про судову практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» та у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у яких зазначено, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже не створюють обов'язків для сторін. Не можна погодитися і з доводами позовної заяви, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору і взагалі щодо природи договору укладеного між сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статт 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Так, зі змісту представленої розписки вбачається, що відповідач отримала від позивача кошти в рахунок оплати ? вартості будинку. При цьому, домовленості сторін щодо саме купівлі-продажу будинку з цієї розписки не вбачається. Крім того, як вбачається з розписки предметом договору є будинок по [ADDRESS], але в якому населеному пункті знаходиться будинок в розписці не зазначено. Таким чином позивач помиляється щодо природи укладеного між сторонами договору. На думку суду, між сторонами було укладено угоду про завдаток. Відповідно до вимог ч.1, ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України, якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є задатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору купівлі-продажу житлового будинку. Враховуючи те, що у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу будинку не укладався, а тому отримані згідно договору завдатку від 30.04.2014 року кошти на суму 30 000грн., є авансовою сумою, яка підлягає поверненню на користь позивача відповідачем. Однак, відповідні вимоги не є предметом даного спору. Що стосується вимог про стягнення з позивача на користь відповідача коштів, які також не підлягають задоволенню внаслідок їх безпідставності, суд має окремо відзначити, що такі вимоги крім іншого протирічать принципу диспозитивності цивільного судочинства, за яким кожна особа розпоряджається своїми правами на власний розсуд. З урахуванням викладених вище обставин, суд не знаходить підстав для задоволення даного позову, а тому відмовляє у його задоволенні внаслідок безпідставності позовних вимог.

Outcome: dismissed