Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказував, що 24 вересня 2019 року відповідач позичив у нього 80015 доларів США на підставі угоди про позику, оформлену в вигляді розписки, написаної відповідачем власноруч, згідно з якою останній зобов`язався повернути борг до 1 вересня 2020 року позивачу. Натомість, на 15 лютого 2021 року відповідачем не було прийнято заходів для погашення заборгованості. Крім цього через порушення строків повернення позики відповідач також на підставі ст. 625 ЦК зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. На підставі переліченого просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму заборгованості у розмірі 80015 доларів США та 3% річних в розмірі 3354,05 доларів США, а усього - 83369,05 доларів США. Ані позивач, [PERSON] , ані його представник, [PERSON] , в судове засідання не з`явились, надавши заяву з проханням вирішити спір за відсутності позивача, який повністю підтримує заявлені позовні вимоги, які просить суд задовольнити, не заперечуючи при цьому проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка, [PERSON] , у судове засідання за невідомих суду причин не з`явилась повторно, будучи про час та місце розгляду справи повідомленою належним чином відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК. Таким чином згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК суд ухвалив заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Суд встановив, що 24 вересня 2019 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено фактично договір позики, який був оформлений письмовою розпискою, написаною власноручно відповідачем, за якою вбачається, що позикодавець передав позичальнику грошові кошти в розмірі 80015 (вісімдесят тисяч п`ятнадцять) доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 1 вересня 2020 року (а. с. 4). На підставі ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підставі ч. 1, 2 ст. 1047 ЦК договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 (десять) разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, то відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд зазначає, що за своєю сутністю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. 1046, 1047 ЦК суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики та його умов. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 8 липня 2019 року по справі № 524/4946/16-ц. Зважаючи на викладені законодавчі норми та правові висновки Верховного Суду, суд дійшов переконання, що в судовому засіданні за письмовою розпискою від 24 вересня 2019 року відповідача, наданою суду позивачем, було підтверджено передачу з боку [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 80015 (вісімдесят тисяч п`ятнадцять) доларів США на виконання умов укладеного між сторонами договору позики. При цьому суд зазначає, що [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження проведення нею з позивачем будь-якого розрахунку по такому договору позики на момент вирішення спору у суді. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає повністю стягненню сума боргу за письмовою розпискою від 24 вересня 2019 року. Суд звертає увагу на те, що ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачає вичерпний перелік обставин, за яких особа, яка здійснює валютну операцію, має отримати на її здійснення індивідуальну ліцензію. Так вказаним Декретом не передбачено обов`язку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу/отримання між фізичними особами - резидентами/нерезидентами, які перебувають в Україні, іноземної валюти в позику. За ст. 524 ЦК зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Натомість, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. При цьому суд зазначає, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналізуючи наведені правові норми, суд робить висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Таким чином як укладення, так й виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Таким чином, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти в сумі 80015 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 1 вересня 2020 року, відповідач не повернув, то через неналежне виконання умов договору позики від 24 вересня 2019 року судом достеменно було підтверджено законність заявлених вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь неповернутої суми позики в іноземній валюті, тобто в розмірі 80015 (вісімдесят тисяч п`ятнадцять) доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму за ст. 625 ЦК. Згідно зі ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд зазначає, що передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Дослідивши наданий суду позивачем розрахунок 3% річних, суд погоджується із ним частково, вказуючи, що початок прострочення повернення боргу за розпискою від 24 вересня 2019 року є 1 вересня 2020 року, тобто дата, коли [PERSON] повинна була виконати умови договору позики перед позичальником, [PERSON] . Натомість, у своєму розрахунку позивач помилково вказує початок прострочення платежу [PERSON] саме з 24 вересня 2019 року, тобто з моменту укладення такого договору позики. При цьому суд вказує, що при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі позики, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц. Отже, враховуючи наведене та зважаючи на встановлений судом розмір боргу відповідача, судом було обраховано 3% річних за ст. 625 ЦК відповідно до долучених до справи судових розрахунків на підставі встановленого судом боргу [PERSON] , починаючи з наступного дня наявності такої простроченої заборгованості та до 15 лютого 2021 року, як вказано позивачем, з огляду на що вбачається розмір боргу відповідача з 3% річних в сумі саме 1104,86 доларів США. Таким чином суд встановив, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню 3 % річних в сумі 1104,86 доларів США за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем з повернення отриманої позики в розмірі 80015 доларів США. З огляду на наведене вмотивування, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню шляхом стягнення на користь позивача з відповідачки заборгованості за розпискою від 24 вересня 2019 року в розмірі 80015 доларів США, а також 3 % річних в сумі 1104,86 доларів США за прострочення виконання відповідачкою узятого на себе грошового зобов`язання. На підставі ст. 141 ЦПК внаслідок задоволення позовних вимог [PERSON] , звільненого від сплати судового збору при подачі даного позову до суду згідно із п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] на користь держави також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11350 грн.

Outcome: partial