Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що 24.04.2008р. між ним та Акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено кредитний договір № 0050/08/11/CL, за умовами якого банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 27\~000, 00 доларів США під 13% річних із терміном користування кредитними коштами до 23.04.2018р. Додатковою угодою №1 від 09.11.2009р. та Додатковою угодою №2 від 23.03.2012р. були внесені зміни до договору шляхом збільшення терміну користування кредитом до 23.04.2021р. та до 22.04.2033р. відповідно. 24.04.2008р. в якості забезпечення виконання зобовязань по вказаному кредитному договору між АКБ «Форум» та позивачем було укладено іпотечний договір, предметом якого стала квартира № 42 по просп.200 років Херсона, 30 в м.Херсоні. 09.11.2009р. між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого [PERSON] виступив солідарним поручителем за невиконання або неналежне виконання позивачем умов кредитного договору. Посилаючись на те, що укладений між сторонами кредитний договір суперечить нормам цивільного законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки та банківську діяльність», позивач просить визнати недійсним кредитний договір № 0050/08/11/CL від 24.04.2008р., укладений між [PERSON] та АКБ «Форум», визнати недійсним іпотечний договір від 24.04.2008р., укладений між АКБ «Форум» та [PERSON], скасувати запис № 7089598, внесений 24.04.2008р. до Державного реєстру іпотек про обтяження нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], іпотекою; скасувати запис № 7089556, внесений 24.04.2008р. до Державного реєстру обтяжень нерухомого майна про заборону відчуження квартири № 42 по просп.. 200 років Херсона, буд. 30 м. Херсона.; визнати недійсним договір поруки від 09.11.2009р., укладений між АКБ «Форум» та [PERSON] В судовому засіданні позивач та його представники позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнавав, заперечував проти задоволення позову у звязку з його необґрунтованістю, а також у разі визнання недійсним кредитного договору просив застосувати наслідки недійсності правочину, визначити грошову суму, яка має бути повернена ПАТ «Банк Форум» та накласти арешт на предмет іпотечного договору в порядку ст. 1057-1 ЦК України. У судове засідання не зявився, направив клопотання про відкладення розгляду справи. Треті особи, [PERSON], приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], реєстраційна служба Суворовського РУЮ у м.Херсоні в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. За таких обставин та з урахуванням положень ст. 157 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу без участі осіб, що у судове засідання не зьявились. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, судом встановлено, що 24.04.2008р. між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено кредитний договір №№ 0050/08/11/CL, за умовами якого банк відкрив позивачу відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 27\~000, 00 доларів США під 13% річних із терміном користування кредитними коштами до 23.04.2018р.. Додатковою угодою №1 від 09.11.2009р. та Додатковою угодою №2 від 23.03.2012р. були внесені зміни до кредитного договору шляхом збільшення терміну користування кредитом до 23.04.2021р. та до 22.04.2033р. відповідно. 24.04.2008р. між АКБ «Форум», як іпотекодержателем та [PERSON], як іптекодавцем було укладено іпотечний договір, за умовами якого остання в якості забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором передала в іпотеку відповідачу двокімнатну квартиру № 42 по просп.. 200 років Херсона в м. Херсоні. В якості забезпечення виконання зобовязань позивача по кредитному договору між АКБ «Форум» та [PERSON] було укладено договір поруки від 09.11.2009р., за умовами якого останній поручився перед Банком за виконанням [PERSON] зобовязань по кредитному договору. Відповідно до ст.ст.1054,\~1055 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.\~ Відповідно до ч.2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Такі ж положення містяться і в постанові Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за №541/13808, пунктом 2.1 якої передбачено, що банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке:\~а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема:можливу суму кредиту;строк, на який кредит може бути одержаний;мету, для якої кредит може бути використаний;форми та види його забезпечення;необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобовязаннями споживача;тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо);переваги та недоліки пропонованих схем кредитування;в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо);варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту;г) інші умови, передбачені законодавством.\~ Пунктом 3.1 вказаної постанови Національного банку України визначено, що банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що повязані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобовязань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).\~ Відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).\~ Відповідно до п. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває.\~ У рішенні від 10.11.2011р. № 15-рп/2011 по справі № 1-26/2011 Конституційний Суд України зазначив, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків п. 1 ч. 2 ст. 92 Конституції України, має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. З аналізу вказаних норм вбачається, що правовий статус споживача банківських послуг як більш слабкого субєкта правовідносин передбачає особливий режим захисту його прав від порушень з боку банків, у тому числі і попередження таких порушень шляхом встановлення вимог і обовязкових нормативів, недотримання яких є порушенням цивільного законодавства України. Суд вважає, що зазначеним вимогам законодавства кредитний договір №0050/08/11/CL від 24.04.2008р. не відповідає виходячи з наступного. Так, умови договору не містять повних умов кредитування встановлених ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема: наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача (пп. «В»), орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) (пп.»Д»), варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги (пп.»Є»), податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію (пп. «И»), переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (пп. «І). З свідчень, наданих позивачем у судовому засіданні, який був допитаний судом в якості свідка вбачається, що така інформація позивачу до чи під час укладення кредитного договору не надавалась. Окрім цього, відповідно до п. 3.2 Правил, кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Всупереч п. 3.2 Правил, кредитний договір на момент його укладення не містив графіку платежів та детального розпису сукупної вартості кредиту. Як вбачається з матеріалів справи графік платежів позивачу був наданий лише при укладенні Додаткової угоди № 1 від 09.11.2009р., тобто більш як через рік після укладення кредитного договору № 0050/08/11/CL від 09.11.2009р. та отримання позивачем кредитних коштів. Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.\~ Пунктом 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.\~ Судом встановлено, що вчинений сторонами кредитний договір порушує вимоги ст. 626 ЦК України, оскільки передбачає наявність прав тільки у банку, не встановлюючи їх для позичальника і навпаки вказаним договором встановлено відповідальність за невиконання умов договору тільки для позичальника, при відсутності будь-якої відповідальності за порушення умов договору з боку банку (р.4 договору).\~ Крім того, суд вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки згідно статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є умова встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця.\~ Пунктом 5.3 кредитного договору встановлено, що невиконання або неналежне виконання позичальником зобовязань по поверненню суми кредиту, сплаті процентів та інших зобовязань, передбачених п. 3.3 кредитного договору є умовами при настанні яких припиняється кредитування банком позичальника, а позичальник здійснює повернення отриманих кредитних коштів банку, сплачує банку проценти за користування кредитними коштами. Для цього банк надає під розписку уповноваженій особі або надсилає рекомендованим листом позичальнику письмову вимогу про повернення кредитних коштів, сплату ним процентів за користування кредитними коштами з можливим нарахуванням штрафних санкцій та пені. У випадку непогашення зазначеної у вимозі суми, банк по закінченню 15-ти денного строку з дати надіслання такої вимоги, звертає стягнення на заставлене майно у розмірі наданих кредитних коштів, заборгованості по сплаті процентів, неустойки, збитків та інших витрат банку у порядку, визначеному цим Договором, договором застави та чинним законодавством України. Аналізуючи зазначене положення кредитного договору в їх співвідношенні з обсягом прав, що наданий кредитним договором позичальнику, які, фактично, не передбачені договором, суд приходить до висновку, що банком в кредитному договорі передбачені підстави для набуття вимоги щодо повного погашення кредиту до настання кінцевого строку його погашення (фактично, дострокового розірвання кредитного договору в односторонньому порядку), в будь-який час та з будь-яких підстав, навіть якщо порушення умов кредитного договору з боку споживача не є істотним і суттєвими та не впливають на основні права банку і не завдають йому збитків, в той час як споживачу договір такого права не надає взагалі, а отже є очевидним дисбаланс прав сторін договору, а самі умови договору по відношенню до споживача є несправедливими.\~ Також судом проаналізовано умови кредитного договору щодо зміни (підвищення) відсоткової ставки, а також спосіб її зміни та наслідки, які наступають в разі відмови споживача від такого підвищення. Зокрема, згідно п. 5.2 кредитного договору, зміна процентної ставки за користування кредитними коштами за ініціативою банку здійснюється шляхом направлення позичальнику повідомлення, де зазначається новий розмір процентної ставки та дата, з якої вона вводиться. Позичальник протягом 10 днів з моменту відправлення банком такого повідомлення повідомляє про свою згоду із запропонованими змінами процентної ставки. У випадку незгоди із запропонованою процентною ставкою, позичальник повідомляє про це банк та повертає кредитні кошти не пізніше, ніж до настання дати, з якої вона вводиться та сплачує нараховані проценти. Як вбачається з наведених вище умов договору, відсоткова ставка може бути змінена фактично в будь-який час та за будь-яких умов, оскільки формулювання умов п. 5.2 в додатковій угоді дають банку право застосувати ці умови на власний розсуд, що не відповідає принципам добросовісності та справедливості, встановленим Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів».\~ Слід також зазначити, що згідно п. 3.6. Постанови Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або, що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).\~ Разом з тим, судом встановлено, що до умов кредитного договору банк включив положення, які прямо суперечать вказаним вимогам законодавства. Зокрема, відповідно до п. 2.9 кредитного договору, за обслуговування кредиту в перший місяць кредитування позичальник в день отримання кредиту сплачує Банку кошти в розмірі два відсотка від суми кредиту в національній валюті по курсу НБУ на день оплати. Відповідно до п. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.\~ Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається інформація для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною.\~ Відповідачем при укладенні оспорюваного договору було порушено ч.5 ст.49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» щодо перевірки кредитоспроможності позичальника. Відповідно до ч.5 ст.49 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», банк зобов'язаний при наданні кредитів додержуватись основних принципів кредитування, у тому числі перевіряти кредитоспроможність позичальників та наявність забезпечення кредитів, додержуватись встановлених Національним банком України вимог щодо концентрації ризиків. Згідно з положеннями глави 1 розділу VI Інструкції про порядок регулювання діяльності банків в Україні, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 28.08.2001 № 368 (надалі Інструкція), кредитоспроможність позичальника визначається за показниками, що характеризують його здатність своєчасно розраховуватися за раніше одержаними кредитами, його поточне фінансове становище, спроможність у разі потреби мобілізувати кошти з різних джерел і забезпечити оперативну конверсію активів у ліквідні кошти. Представник відповідача в ході розгляду справи не надав доказів проведення перевірки кредитоспроможності позивача при укладенні кредитного договору та результатів такої перевірки. У своїх поясненнях представник відповідача посилався на наявність у позичальника іпотечного майна та поручителя, що стало достатнім при укладенні кредитного договору, оскільки вартість іпотечного майна за своєю ціною відповідала вартості наданих позивачу кредитних коштів, разом з тим, укладення забезпечувальних правочинів, а саме, договору поруки від 09.11.2009р. та іпотечного договору від 24.04.2008р. не позбавляє банк обовязку перевіряти стан кредитоспроможності позичальника, оскільки діяльність банку спрямована на отримання прибутку від відсотків за користування коштами, а не від операцій із заставним майном. Отже, вимогами законодавства України саме на відповідача як спеціалізовану фінансову установу покладено обовязок проводити аналіз кредитоспроможності своїх контрагентів-позичальників в межах повноважень та у спосіб, визначені Положенням та іншими нормативно-правовими актами. Дотримання вимог законодавства щодо захисту прав споживачів, вжиття банком передбачених законом заходів до перевірки кредитоспроможності споживача фінансової послуги та належного вчинення інших дій, спрямованих на надання якісної банківської послуги, є необхідною передумовою виникнення у банку права на плату за наданий кредит, оскільки у іншому випадку споживач є таким, що отримав послугу, яка йому в дійсності не була потрібна. При цьому в даній справі, згідно умов оспорюваного кредитного договору, плата відповідачу за наданий кредит становила близько 27000 доларів США, що дорівнює вартості самого кредиту, розмір якого також становить 27000 доларів США. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3). З зазначеного, суд приходить до висновку, що кредитний договір № 0050/08/11/CL від 24.04.2008р. є недійсним, як такий, зміст якого прямо суперечить вимогам цивільного законодавства України. Враховуючи вказане, суд критично ставиться до пояснень представника відповідача щодо добровільності укладення позивачем спірного кредитного договору, оскільки з матеріалів справи слідує, що позивач хоча і діяв добровільно при укладенні кредитного договору, проте не мав достатньої інформації та змоги надати обєктивну оцінку положенням даного договору та наслідкам його укладання.\~ Посилання представника відповідача на п.7.7 кредитного договору де зазначено, що умови кредитування відповідно до п.2 ст. 11 Закону України «Про захист право споживачів» позичальником отримано до укладення договору, суд не може взяти до уваги, оскільки відповідач взагалі не надав суду у належній формі умов кредитування, на яких містився б підпис позивача щодо його ознайомлення з тими чи іншими умовами, окрім цього, підпис позивача на договорі не може бути доказом вчинення сторонами окремої від договору юридичної дії. Враховуючи недійсність основного зобовязання, яке витікає з кредитного договору № 0050/08/11/CL від 24.04.2008р., суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним іпотечного договору 24.04.2008р., укладеного між АКБ «Форум» та [PERSON] Так, згідно ч.4 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина 5). Згідно ст. 11, ч.2 ст. 509 ЦК України, дійсне зобов'язання повинне ґрунтуватися на чинних правових підставах виникнення цивільних прав та обов'язків, передбачених законом, якими є договір або інший правочин, закон, рішення суду, і повинне бути спрямоване на реальне настання юридичних наслідків. Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України, недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Як передбачено статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно норми ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин суд також приходить до висновку про недійсність іпотечного договору від 24.04.2008р., який укладений в забезпечення недійсного кредитного договору. За таких обставин є недійсним і договір поруки від 09.11.2009р., укладений між АКБ «Форум» та [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Суд не вбачає підстав для застосування до вимог позивача загальної позовної давності, оскільки в силу статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно положень ст.ст. 252, 253 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно ч.5 ст.261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Оскільки оспорюваний договір з урахуванням додаткових угод має строк виконання до 22.04.2033р., то на час звернення позивача з позовом строк дії договору не закінчився, загальна позовна давність позивачем не порушена. Заява відповідача про накладення на предмет іпотеки арешту на підставі статті 1057-1 ЦК України задоволенню не підлягає, так як стаття 1057-1 ЦК України, на яку здійснює посилання представник відповідача, набрала чинності у листопаді 2012 року, тобто після укладення спірного іпотечного договору, а за змістом ч. 2 ст. 5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Зазначена позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, наведеними у постанові від 22.04.2015р. по справі №6-209цс14, щодо вирішення судом справ на підставі актів цивільного законодавства, які є чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Outcome: approved