Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитною лінією №005-14003-040913 від 04.09.2013 року в розмірі 78341 грн. 15 коп.. В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Дельта банк» зазначили, що 04.09.2013 року між ПАТ «Дельта банк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду відповідно до умов заяви № 005-14003-040913, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 50000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Позивач свої зобовязання за вказаним договором виконав у повному обсязі, передавши [PERSON] кредитні кошти. Відповідач свої зобовязання за Договором не виконав у повному обсязі, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 29.11.2017 року складає 78341,15 грн., що складається із: тіло кредиту 0,0 грн., прострочене тіло кредиту 49901,67 грн.; заборгованість за відсотками 28439,48 грн.; заборгованість за комісіями 0,0 грн. Відповідач надав до суду письмовий відзив на цивільний позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, в повному обсязі з підстав, викладених в письмовому відзиві на позов. Так, в письмовому відзиві на цивільний позов відповідач зазначив, що згідно розрахунку ціни позову, який був наданий позивачем до заяви, він ніби то порушив умови повернення кредиту по тілу кредиту та відсотками за період з 02.06.2014 року по 27.06.2014 року. також зазначає, що позивач не надав до суду належних та допустимих доказів, прийняття відповідачем умови кредитування, оригіналу заяви позичальника, доказів отримання відповідачем кредитних коштів та доказів, які підтверджують наявність заборгованості. Крім того просить застосувати строки позовної давності, оскільки строк повернення кредиту сплив 04.09.2014 року, а позивач звернувся до суду з позовом в грудні 2017 року. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 04 вересня 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та [PERSON], шляхом акцептування Банком, Пропозиції клієнта, уклали кредитну угоду за умовами заяви №005-14003-040913 (далі кредитна лінія). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною 2 статті 638 Цивільного кодексу України визначено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно із п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 частини 2 кредитної лінії, позивач відкриває відповідачу рахунок №26259909505532 в національній валюті України гривні з лімітом кредитної лінії в розмірі 50000,00 грн., строком ліміту кредитної лінії 364 календарних дні. У відповідності з п. 7.1 частини 3 кредитної лінії, відповідач погодився, що складовою та невідємною частиною цієї пропозиції є Правила та Тарифи банку, з якими він попередньо ознайомлений, погодився повністю, зобовязався дотримуватися. Моментом прийняття (акцепту) Банком Пропозиції щодо укладення Договору, а отже моментом укладання Договору на умовах, описаних в Пропозиції та Правилах, вважатиметься дата відкриття Банком Рахунку (п. 2.1 частини 3 кредитної лінії). На підставі п. 2.4 частини 3 кредитної лінії, кредитування Рахунку в межах Кредитної лінії здійснюється протягом строку, визначеного у п. 2.4 частини 2 цієї Пропозиції. Кожен наступний ліміт Кредитної лінії надається після спливу строку надання попередньої, на умовах, погоджених Сторонами у цій пропозиції, та не потребує підписання додаткових угод до цієї Пропозиції. Відповідач до підписання цієї Пропозиції був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України (п. 2.5 частини 3 кредитної лінії). За змістом ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Позивач зобовязання за кредитною лінією виконав, відкривши рахунок №26259909505532 в національній валюті України гривні з лімітом кредитної лінії в розмірі 50000,00 грн., а відповідач скористався кредитною лінією, але станом на 29.11.2017 року не виконує належним чином свої зобовязання, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку, сума заборгованості відповідача за кредитною лінією станом на 29.11.2017 року становить 79466,15 грн., що складається із: 49901,67 грн. простроченого тіла кредиту, 28439,48 грн. заборгованості за відсотками, 1125,00 грн. заборгованість по пені. Згідно положень ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80\~ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання та ст..\~81\~цього Кодексу встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.628 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Як визначено у ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Виходячи з положень ч. 2 ст. 1054 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Частинами 1 та 2 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. На підставі постанови Правління Національного Банку України № 664 від 02.10.2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №181 від 02.10.2015 року «Про початок процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Дельта Банк» з 05.10.2015 року по 04.10.2017 року включно та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» [PERSON]. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 20 лютого 2017 р. №619, відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» на два роки до 04 жовтня 2019 року. Відповідно до даного рішення продовжено повноваження ліквідатора АТ «Дельта Банк» [PERSON] на два роки до 04 жовтня 2019 року. Відповідно до п.1 ч.3 ст.37 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на виконання своїх повноважень уповноважена особа Фонду діє без довіреності від імені банку, має право підпису будь-яких договорів (правочинів), інших документів від імені банку. Суд враховує, що уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з дня початку процедури ліквідації банку набуває повноважень органів управління та контролю неплатоспроможного банку, тобто крім повноважень, визначених Законом, уповноважена особа Фонду здійснює повноваження керівництва банку, а відтак наділена правом видачі та підписання довіреностей від імені банку, як юридичної особи на представництво його (банку) інтересів. Вказана позиція викладена у постанові Верховного суду України в справі 3-399гс16 від 08.06.2016 року. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що наведені умови договору, його форма і порядок укладення суперечать положенням ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства, а також, що волевиявлення позичальника було обмеженим і не відповідало його внутрішній волі. За приписами статті 525 цього Кодексу, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності з ч. 1\~ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу. Частиною 1 ст. 527 Цивільного кодексу України визначено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ч. 1\~ст. 530 Цивільного кодексу України,\~ якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 536 цього Кодексу передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ч. 1\~ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Розрахунком заборгованості за кредитною лінією підтверджено факт порушення відповідачем умов кредитної лінії та не виконання зобовязань, що випливають з неї. Разом із цим, у відзиві на позов відповідач просить застосувати строки позовної давності. Відповідно до ст.256\~ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність за положеннями\~ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 265 ч.1 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст. 261 ч.5). При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. При вирішенні даної справи суд дотримується вимог ч. 4\~ст. 263 ЦПК України, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно правового висновку Верховного Суду України наявного у справі №6-20цс14 від 19.03.2014, позовна давність щодо кредитних коштів і процентів, повернення яких визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Статтею 266\~ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №005-14003-040913 від 04.09.2013 року укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], станом на 29.11.2017 року останній платіж від відповідача здійснений 01.09.2014 у розмірі 500 гривен (а.с.4). Тобто 01.09.2017 року сплинуло 3 роки позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості. До суду за захистом порушеного права банк звернувся 10.01.2018 року, яке відправлено поштою, згідно штемпелю 27.12.2017, тобто на час звернення позивача до суду пройшло більше ніж три роки з часу здійснення останнього платежу. Враховуючі викладене, суд приходить до висновкеу, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed