Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 21.06.2013 р. [PERSON], керуючи транспортним засобом марки Skoda Octavia р/н [NUMBER], перед початком руху на території АЗС, що розташована у м. Дніпропетровську по просп. Імені Газети «Правда», 1 «і», не дотримався правил безпеки, внаслідок чого відповідач почав рух зі шлангом паливно-роздавальної колонки марки WD Global Star VC 44-44 DBA (ПРК), який був встановлений у паливний бак, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди та спричинило обрив заправного пістолету, паливного шлангу, а також пошкодження самої паливно - роздавальної колонки, чим заподіяв матеріальну шкоду майну, що розташоване на території АЗС. Постановою судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.07.2013 р. відповідача було визнано винним у вчиненні передбаченого ст. 124 КУпАП правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу. Посилаючись у позові на те, що зазначена вище АЗС є власністю ТОВ «Атлант» на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2010 р., ТОВ «УПЕК» є орендатором у відповідності до договору оренди автозаправної станції №101 від 24.02.2010 р., предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача вартості пошкодженого майна, адже його ремонт є недоцільним та ПРК не підлягає відновленню, в розмірі 128 456,50 грн.; підставу позову - приписи ст.ст. 11, 16, 1166, 1187 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач позов не визнав та просив суд повістю відмовити в його задоволенні. Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову повністю та посилаючись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження недоцільності ремонту ПРК та є незрозумілим на підставі чого позивач зробив такий висновок, в той час як такий висновок повинен надати експерт або спеціаліст. Разом з тим, відповідач не приймав участі в огляді пошкодженого майна, та позивачем не надано доказів того, що він придбав нову ПРК та сплатив роботи по її встановленню, , оскільки довідка про склад і вартість матеріальних цінностей і рахунок №250 від 24.06.2013 р. не є такими доказами, тоді як відповідно до ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. На переконання представника відповідача дії самого позивача є порушенням та пов'язані з неналежною експлуатацією ПРК, що привело до такого пошкодження, тобто в даному випадку має місце вина позивача, що істотно впливає на розмір стягнення матеріальної шкоди. Так відповідно до п. 35 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами від 20.12.1997 р. №1442 заправка автомобільних засобів проводиться за допомогою оператора АЗС або водієм самостійно під наглядом оператора. В даному випадку при заправці автомобіля відповідача працівники АЗС були відсутні, тому і трапилась дана автотранспортна пригода; окрім того, пошкоджена ПРК має бути обладнана пістолетом із захисною відривною муфтою (приладом, що встановлюється на ПРК, який повинен захистити її від пошкоджень або зриву в місті, якщо автомобіль зрушив з місця із встановленим в бензобак паливно-розподільним краном), утім, на відео видно, що муфта не спрацювала, пістолет не був захищений вищевказаним приладом або він був несправним, оскільки пістолет не відривався від шланги. Таким чином, груба необережність потерпілого сприяла виникненню шкоди та на виконання ч. 2 ст. 1293 ЦК України залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК). Судом встановлено на підставі постанови судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.07.2013 р., що 21.06.2013 р. близько 03.00 год. у м. Дніпропетровську на АЗС №101 ТОВ «УПЕК» по просп. Імені Газети «Правда», 1 «і» водій [PERSON], керував автомобілем «Шкода октавия», р/н [NUMBER], перед початком руху не переконався в безпеці, внаслідок чого скоїв обрив паливного пістолета та пошкодив паливно роздавальну колонку №5 АЗС №101, під час дорожньо-транспортної пригоди автомобіль отримав механічні пошкодження. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виконуючи обов'язок доказування, позивач, на переконання суду, довів факт спричинення такої шкоди, негативні її наслідки, причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та наслідками шкоди. Відповідно до п. 33 Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, які затверджені Постановою КМУ №1442 від 20.12.1997 р., автотранспортні засоби заправляються нафтопродуктами на АЗС у порядку черги, за винятком автомобілів спеціального призначення та автомобілів громадян, яким згідно із законодавством встановлено пільги. Заправка автомобілів та інших транспортних засобів населенню провадиться оператором АЗС через паливо-, мастило- та сумішороздавальні колонки (п. 34); відповідно до п. 35 зазначеної вище правової норми заправка автотранспортних засобів провадиться за допомогою оператора АЗС або водієм самостійно під наглядом оператора. Наданим позивачем відеозаписом правопорушення підтверджується відсутність вини позивача у пошкодженні ПРК, оскільки заправка а/м відповідача проводилася за допомогою оператора АЗС, який контролював заправлення, перевіряючи процес заправки автомобіля на відповідному табло ПРК, не закривав бак автомобіля та не надавав дозволу водієві на початок руху транспортного засобу, через що не є слушними доводи представника відповідача щодо наявності вини позивача у спричиненні шкоди, що повинно було б враховано при визначенні розміру відшкодування шкоди. Той факт, що під час заправки автомобіля відповідача оператор АЗС відлучився на деякий час, не спростовують зазначених вище висновків суду, адже шланг до ПРК повернутий не був та дозволу на відновлення руху водій (відповідач) не отримував. Разом з тим, позов не підлягає задоволенню через ненадання позивачем у відповідності до ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів на підтвердження дійсного розміру завданої позивачу шкоди. При цьому, суд виходить з наступного. Так, за ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. На підтвердження розміру завданої шкоди та понесених позивачем витрат для відновлення свого становища позивач посилався на рахунок №250 від 24.06.2013 р. (а.с.16) на суму 128 426,50 грн., проте, даний доказ не може бути визнаний належним; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, та суд при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Зокрема, здійснення оплати за рахунком має підтверджуватися у сенсі вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», сфера дії якого поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, а також на представництва іноземних суб'єктів господарської діяльності, які зобов'язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність згідно з законодавством, первинним документом, яким є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а не рахунком (в даній справі №250 від 24.06.2013 р.), наданим позивачем, оскільки зазначена в ньому сума відноситься до передбачуваних витрат, які повинна понести особа. За ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного Кодексу. Отже, виходячи зі змісту приписів чинного ЦК України, саме на кредитора покладається тягар доказування розміру збитків, утім, позивач не виконав цього обов'язку та н клопотав про забезпечення доказів, зокрема, про їх витребування за умови складнощів в їх отриманні (ст.ст. 133, 137 ЦПК України), адже докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено судом на підставі пояснень представника позивача позивач встановив нову ПРК. Таким чином, наданий позивачем доказ про розмір передбачуваних витрат не свідчить про розмір тих фактичних збитків, на відшкодування яких у розумінні ст. 22 ЦК України, має право особа за умови порушення її цивільного права та у цій справі. Оскільки надані представником позивача докази щодо розміру фактично понесених позивачем витрат не відповідають цим вимогам закону, та суд позбавлений, розглядаючи справу у порядку цивільного судочинства, за власною ініціативою збирати докази та джерела отримання доказів вичерпані тощо, тому підстави для задоволення даного позову відсутні. Судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, оскільки в задоволенні позову відмовлено, віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed