Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач по справі є колишнім чоловіком, шлюб з яким був розірваний 13.11.2012 р. на підставі рішення Оболонського р/с м. Києва. Від даного шлюбу є дитина - [PERSON] [INFO], яка проживає із позивачем. та знаходиться на її утриманні. 20.02.2014 р. позивач зареєструвала шлюб з гр. ФРН [PERSON] та від цього шлюбу є інша дитина - [PERSON] [INFO] р.н. На даний час у позивача та дитини [INFO] є посвідчення на проживання у Німеччині. Тому просить суд посилаючись на законодавство дозволити позивачу без згоди батька для тимчасового виїзду за межі України та супроводу батька виїхати до Німеччини на постійне місця проживання до своєї сім'ї, яка там перебуває. Відповідач [PERSON] у судовому позов не визнав у повному об'ємі. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, з'ясував наступне. Судом дійсно встановлено, що позивач та відповідач знаходились в зареєстрованому шлюбі з 13.11.2012 р. та мають доньку сина [PERSON] [INFO] З 20.02.2014 р. позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] - гр. ФРН. Чоловік позивача [PERSON] у Німеччині має місце проживання та забезпечений житлом в якому усією сім'єю мешкає і позивач, а також біологічна дитина позивача та відповідача [PERSON] [INFO] При цьому від даного шлюбу у позивача вже є дитина - [PERSON] [INFO] У відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Ч. 1 ст. 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як з'ясованому судом, 2 судова колегія по цивільним справам - колегія по сімейним справам Вищого земельного суду Карслуе 08.08.2016 р. було скасовано рішення сімейного суду Карлслуе від 28.04.2016 р. у позові [PERSON] було відмовлено, що стосується повернення дитини в Україну у зв'язку із Гаагською конвенцією щодо викрадення дітей. Як вкачається віз даного рішення, колегія поклалась на те, що сьогоднішнє рішення може дати підстави вирішувати (тобто у майбутньому) місце знаходження дитини та розлучення між дитиною [INFO] та дитиною [INFO] не є великою проблемою для самої дитини, яка (і це вбачається з матеріалів німецького рішення) не висловила бажання повертатись до свого біологічного батька - відповідача [PERSON] При цьому останній у судовому засіданні, підтвердив факт перебування у іншому шлюбі та не виявив будь яких почуттів, як буде почувати себе дитина без матері, із якою вона мешкала в іншій країні 2 р. та не бачила батька. У відповідності до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України). Ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 р., яка набрала чинності для України 27.09.1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р. дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Згідно із ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 р. є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У відповідності до ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 р., визначається за згодою батьків. .Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. За Принципом 6 Декларації прав дитини малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли наявні виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір'ю. Як встановлено судами, відповідач [PERSON] спочатку не заперечував проти проживання та виїзд малолітньої [PERSON] [INFO] зі своєю матір'ю, однак у подальшому згоди на виїзд дитини на постійне місце проживання за кордон не надавав через те, що він у такому випадку (у майбутньому) буде позбавлений спілкування та участі у вихованні доньки. Ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла 16 р., відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення 16 р. має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ст. 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 3) рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. У відповідно до положень ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Інтереси дитини різні: триваючі і скороминучі; нематеріальні, духовні і матеріальні; ті, які заслуговують на увагу, та ті, які не сприяють розвиткові дитини або можуть навіть зашкодити їй. Ст. 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін «найкращі» інтереси дитини, а у ст. 3 Конвенції зобов'язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу «якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Тому оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що не зважаючи на рішення 2 судової колегії по цивільним справам - колегії по сімейним справам Вищого земельного суду Карслуе 08.08.2016 р. (на якому так наполягав відповідач) із нібито строком повернення 22.08.2016 р. в Україну його дитини [PERSON] [INFO] (даний факт у рішенні німецького суду, так і не було виявлено) у Оболонського р/с м. Києва не має підстав відмовити у даному позові [PERSON], оскільки виїзд дитини за кордон відповідає інтересам та бажанням дитини та позивача, яка є матір'ю ще і дитини [INFO] за наявності належних та допустимих доказів на підтвердження місця її перебування та умов перебування створених сім'єю із новим чоловіком позивача, а також мешкаючими там бабусею та дідусем. На підставі викладеного та

Outcome: approved