Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у якому просив: визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/5 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що в [ADDRESS] , зокрема: житловий будинок (А), побудований із каменю, загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., літню кухню (Б), побудовану із цегли, загальною площею 20,0 кв.м., сарай (В), побудований із цегли, загальною площею 43,7 кв.м., сарай (Г), побудований із дошки 3/5 та глини 2/5, загальною площею 54,1 кв.м., сарай (Д), побудований із каменю, загальною площею 32,5 кв.м.; визнати за ним право власності на 4/5 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що в [ADDRESS] , зокрема: житловий будинок (А), побудований із каменю, загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., літню кухню (Б), побудовану із цегли, загальною площею 20,0 кв.м., сарай (В), побудований із цегли, загальною площею 43,7 кв.м., сарай (Г), побудований із дошки 3/5 та глини 2/5, загальною площею 54,1 кв.м., сарай (Д), побудований із каменю, загальною площею 32,5 кв.м.. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що [INFO] помер його батько - [PERSON] .. Його батькові на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями, що в [ADDRESS] . Згідно з виписки з погосподарської книги станом на 15.04.1991р. головою вказаного колгоспного двору був батько - [PERSON] та членами двору були: мати [PERSON] , та рідний брат позивача із сім`єю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до заяви [PERSON] від 04.12.2017 року, поданої до Козівської державної нотаріальної контори, остання відмовилася від прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Зазначає, що звернувшись до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав йому було відмовлено, оскільки такий об`єкт приватної власності як колгоспний двір не визначений діючим законодавством України. Вказує, що оскільки нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виник цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду в суді. На підставі вказаного просить задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 05.04.2018 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання у ній. 08.10.2018 року через канцелярію суду представником позивача подана заява про уточнення позовних вимог, згідно якої прохальна частина такої викладена у такій редакції: виключити [PERSON] , [INFO] із числа відповідачів по справі, у зв`язку із переходом її прав в порядку спадкування до позивача [PERSON] ; визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] та після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , право власності на 2/5 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що в [ADDRESS] , зокрема: житловий будинок (А), побудований із каменю, загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., літню кухню (Б), побудовану із цегли, загальною площею 20,0 кв.м., сарай (В), побудований із цегли, загальною площею 43,7 кв.м., сарай (Г), побудований із дошки 3/5 та глини 2/5, загальною площею 54,1 кв.м., сарай (Д), побудований із каменю, загальною площею 32,5 кв.м.; визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 3/5 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, що в [ADDRESS] , які належали членам колишнього колгоспного двору, зокрема: житловий будинок (А), побудований із каменю, загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., літню кухню (Б), побудовану із цегли, загальною площею 20,0 кв.м., сарай (В), побудований із цегли, загальною площею 43,7 кв.м., сарай (Г), побудований із дошки 3/5 та глини 2/5, загальною площею 54,1 кв.м., сарай (Д), побудований із каменю, загальною площею 32,5 кв.м. (а.с.58-67). Позивач та його представник у підготовче засідання не з`явилися, однак останній подав заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримують повністю, просять їх задовольнити, а справу слухати у їх відсутності (а.с.68, 89, 98). Відповідачі - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у підготовче засідання не з`явилися, однак кожен із них скерували на адресу суду «заяви про визнання позову відповідачем та розгляд цивільної справи за відсутності відповідача», з підстав викладених у таких (а.с.44-52). Відповідно до ч.1 ст.198 ЦПК України підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Оскільки учасники справи, які були повідомлені належним чином про місце, дату та час розгляду справи в підготовче засідання не з`явились, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачами, не суперечить закону і не порушує чиї-небудь права або законні інтереси. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою:[ADDRESS] належав, серед іншого, [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою Вибудівської сільської ради Козівського району Тернопільської області №01-264-2-19 від 28.09.2017 року (а.с.24). Крім того, вказані відомості підтверджуються також довідкою Козівського РБТІ від 02.11.2017 року №103 (а.с.23) та копією виписки з погосподарської книги від 24.01.2018 року №01-54-/2-19 (а.с.19). Будь-яких інших, в тому числі правовстановлювальних документів щодо спірного майна позивачем суду подано не було, проте, суд вважає доведеним факт належності [PERSON] та [PERSON] спірного будинку, зважаючи на наступне. Як вбачається із довідки Вибудівської сільської ради Козівського району Тернопільської області №01-264-2-19 від 28.09.2017 року житловий будинок, який є предметом спору був побудований у 1964 році (а.с.24). Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погоджену заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року та яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року було запроваджено обов`язкову державну реєстрацію бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих об`єктів нерухомості у містах, селищах міського типу, а також будинків і домоволодінь, розташованих на земельних ділянках, які відведені радгоспам і колгоспам в межах міста або селища міського типу. Згідно абз.2 п.6 вказаної інструкції не підлягають реєстрації будинки та домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Додатком №1 до вказаної інструкції закріплено Перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. При цьому, у зазначеному переліку, серед правовстановлюючих документів відсутні виписки/довідки з по господарських книг. Однак, згідно з п.20 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, яка затверджена заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погоджену заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року та яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року у випадку включення в міську (селищну) смугу сільських населених пунктів або у випадку їх перетворення в міста або селища міського типу бюро технічної інвентаризації складало списки будинків та домоволодінь, які належать громадянам або колгоспним дворам на підставі по господарських книг сільської Ради депутатів трудящих. Таким чином, на переконання суду, нормативно-правовими актами, чинними на момент виникнення спірних правовідносин виникнення, зміна чи припинення права власності не залежало від реєстрації цього права відповідними органами чи установами, а довідки сільських рад та погосподарські книги (витяги з них) були тими документами, на підставі яких встановлювалося право власності. Підтвердженням обґрунтованості такого висновку суду є також позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладена в абз.29 п.3.1. інформаційного листа №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», згідно якого: за змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Крім того, з метою уніфікації форм таких довідок додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад народних депутатів трудящих, затвердженою наказом міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 року №1/5 було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Відтак, на підставі вказаного, суд дійшов до висновку, що житловий будинок з господарськими будівлями, за адресою:[ADDRESS] належав, серед іншого, [PERSON] та [PERSON] . Крім того, співвласниками цього будинку, на підставі виписки з погосподарської книги від 24.01.2018 року №01-54-/2-19, слід вважати: [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] (а.с.19-20). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.04.1964 року, співвласники спірного будинку [PERSON] та [PERSON] були батьками позивача - [PERSON] (а.с.15). [PERSON] помер [INFO] у віці 93 роки, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 29.08.2017 року (а.с.16). [PERSON] померла [INFO] у віці 91 року , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 11.06.2018 року (а.с.67). Відповідно до довідки №785 Великоходачківської сільської ради Козівського району Тернопільської області від 19.10.2017 року [PERSON] , який помер [INFO] постійно проживав та був зареєстрований у спадковому будинку за адресою [ADDRESS] . На день його смерті з ним проживала та була зареєстрована його дружина - [PERSON] , а також проживав, але не був зареєстрований син - [PERSON] (а.с.17). При цьому, [PERSON] , яка померла [INFO] також була зареєстрована та постійно проживала у спадковому будинку за цією ж адресою. На день її смерті з нею не був зареєстрований, але постійно проживав її син - [PERSON] (а.с.65). Позивач після смерті батька, звертався до Козівської державної нотаріальної контори з метою оформлення своїх спадкових прав, однак йому було відмовлено у вчиненні відповідної нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що власність колгоспного двору, як правова категорія та форма власності відсутня у чинному законодавстві (а.с.21). У відповідності до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Пунктом 6 (абзаци а, б) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (із змінами внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року) визначено, що до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Вказані вище обставини учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12, 89 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За положеннями ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися в момент його смерті. Крім того, ч.1 ст.392 ЦК України закріплено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на підставі вищевказаного, враховуючи вимоги ч.3 ст.1268 ЦК України, та те, що [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] , а позивач вважається таким, що прийняв спадщину після їхньої смерті, виходячи з приписів п.1 ч.2 ст.16 ЦК України та ч.1 ст.392 ЦК України, суд вважає, що слід визнати за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті батьків - [PERSON] та [PERSON] право власності на 2/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на [ADDRESS] , задовольнивши позов в цій частині. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 3/5 частини будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , яке складається з наступних об`єктів: житловий будинок (А), побудований із каменю, загальною площею 42,1 кв.м., житловою площею 32,1 кв.м., літню кухню (Б), побудовану із цегли, загальною площею 20,0 кв.м., сарай (В), побудований із цегли, загальною площею 43,7 кв.м., сарай (Г), побудований із дошки 3/5 та глини 2/5, загальною площею 54,1 кв.м., сарай (Д), побудований із каменю, загальною площею 32,5 кв.м., суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Правозастосування цієї норми роз`яснено в абзаці 2 п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до якого, виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності, як визнання права, виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Визнавши позивача таким, що прийняв спадщину після смерті своїх батьків на їхні частки у майні колишнього колгоспного двору і тим самим визнавши його власником 2/5 частин згаданого будинковолодіння, враховуючи вимоги ч.3 ст.123 та ч.1 ст.126 ЦК УРСР, в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, а також те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] брали мізерну участь у господарстві колишнього колгоспного двору та, у зв`язку із виїздом на постійне місце проживання до США, більше трьох років не брали жодної участі своєю працею і коштами у веденні господарства цього двору, зважаючи на визнання цими відповідачами заявленого позову, що, як встановлено вище судом, не суперечить вимогам матеріального права, суд вважає (зважаючи на вимоги ч.3 ст.123 та ч.1 ст.126 ЦК УРСР), що наявні законні підставі для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] і у частині визнання за ним права власності на 3/5 частини будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: approved