Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу №-688 квартири [ADDRESS], укладений 15 липня 1994 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений 15 липня 1994 року Харківською товарною біржою «Слобода», реєстраційний №-688. У обґрунтування позову зазначає, що 15.07.1994 року на Харківській товарній біржі «Слобода» між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу №-688, відповідно якого позивач придбав трикімнатну квартиру № 312, що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Гвардійців Широнінців, буд. 121, який є підтвердженням наміру сторін та досягнення ними домовленості щодо всіх істотних умов договору. Умови укладеного договору купівлі-продажу повністю сторонами виконані, а саме позивач передав [PERSON] та [PERSON] обумовлену в п. 2.2 договору суму, а останні в свою чергу звільнили придбану квартиру після підписання договору. Спірне нерухоме майно перейшло у повне володіння та розпорядження позивача. На момент укладання угоди та за минулий час сторони претензій один до одного не мали. Оскільки укладання договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] на біржі відповідало вимогам законодавства, що діяло на час і не передбачалося обовязкового нотаріального посвідчення такого договору, при цьому сторони повністю домовилися щодо всіх його істотних умов; зобовязання за вказаним договором виконані сторонами в повному обсязі; факт купівлі-продажу квартири і виконання умов укладеного договору ніким не оспорював ся, але від нотаріального його укладання сторони ухилились позивач змушений звернутись до суду з позовом. Позивач в судове засідання не зявився, подав суду заяву, просив розглянути справу без його участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи сповіщались належним чином. Суд, ухвалив розглядати справу відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що 15 липня 1994 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі-продажу реєстраційний №-688, посвідчений на Харківській товарній біржі «Слобода». Відповідно до умов договору купівлі-продажу нерухомості №-688 від 15 липня 1994 року [PERSON] купив, а [PERSON] та [PERSON] продали трикімнатну квартиру № 312, що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Гвардійців Широнінців, буд. 121. Пунктом п. 9 договору на підставі\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, які зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальній реєстрації. Таким чином, судом встановлено, що продавці [PERSON] та [PERSON] продали, а покупець [PERSON] купив за 28 000 000 карбрванців трикімнатну квартиру № 312, що знаходиться за адресою: м. Харків, вулиця Гвардійців Широнінців, буд. 121, сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору купівлі продажу нерухомості та відбулося повне його виконання. Статтею 15 Закону України «Пре товарну біржу» №1954-12 від 10.12.1991року (в редакції чинної на той час) передбачалось, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Таким чином, наявне протиріччя з діючою на час укладення договору купівлі-продажу нормою цивільного законодавства ч.1 ст. 227 Цивільного Кодексу України (в редакції 1963 року), яка вимагала нотаріальної форми посвідчення договорів купівлі-продажу житлового будинку, під страхом їх недійсності (стаття 47 ЦК України в редакції 1963року). Але, такі угоди укладалися на товарних біржах, по ним сплачувалось державне мито, відповідно до вимог статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито», а саме в установленому розмірі від суми угоди. У вищезазначеному договорі купівлі-продажу житлового будинку № У-09-536-Н також мається відмітка про сплату державного мита. Оскільки спірний договір купівлі-продажу житлового будинку укладався сторонами 15.07.1994, тому до даних правовідносин необхідно застосувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне положення містить ч.2 ст. 220 Цивільного кодексу України (в редакції 2003року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року), а саме якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Частина друга ст. 47 ЦК УРСР в редакції 1963 року і частина друга ст.220 ЦК України застосовується до правовідносин у разі, коли сторони уклали правочин, зміст якого відповідав волі сторін, і лише форма його укладання не відповідала встановленим законом вимогам. Як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 15 липня 1994 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], зареєстрований на біржі, зареєстрований в ДКП ХМБТІ, що підтверджується довідкою Харківської міської ради від 07.06.2018 року. Сторони договору при його укладенні на біржі досягли згоди по усім суттєвим умовам. При цьому продавець квартири засвідчив своїм підписом, що відчужувана ним нерухомість на момент укладення угоди не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не знаходиться (п. 1, 6 Договору). Таким чином судом встановлено, що в даному випадку договір купівлі-продажу трикімнатної квартири укладений 15 липня 1994 року між сторонами на біржі «Слобода», відповідав волі сторін, умови договору ними виконані в повному обсязі, договір пройшов відповідну державну реєстрацію, а враховуючи те, що відповідачі ухилились від нотаріального посвідчення правочину, тому є підстави для визнання його дійсним відповідно до ч.2 ст. 47 ЦК УРСР. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки угода може бути визнана дійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Судом встановлена наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди дійсною і настання певних юридичних наслідків. На підставі викладеного, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved