Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним уточненим позовом, посилаючись на те, що 24.06.2008 року між ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 193 700 євро під 14% річних з кінцевим терміном повернення 23.06.2010 року. Однак, взятих на себе зобов'язань, [PERSON] не виконує, у зв'язку з чим, станом на 18.08.2016 року має заборгованість за кредитним договором у розмірі 9 680 288,02 грн. 05.06.2018 року через канцелярію суду було подано зустрічний позов, який ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 06.06.2018 року об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Відповідач [PERSON] пред'явив до ПАТ «ВіЕйБі Банк» зустрічний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24.06.2008 року він уклав із ВАТ «ВіЕйБі Банк» (ПАТ «ВіЕйБі Банк» після зміни найменування) кредитний договір, за яким одержав кредит в розмірі 193 700 євро під 14 % відсотків на строк до 23.06.2010 року. Того ж дня, з метою забезпечення зобов'язань за даним договором був укладений договір іпотеки на нежитлове приміщення по вул.Ю.Ленінців, 22 у м.Дніпро. 25.11.2008 року між сторонами було укладено Додатковий договір №1 до кредитного договору №4/СМБ-21102 від 24.06.2008 року. Вважав, що договори є несправедливими і такими, що порушують принцип рівності сторін, положення Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, зокрема, щодо необхідності надання споживачу необхідної інформації перед укладенням договору та невідповідність щомісячного платежу за кредитом. Таким чином, банк ввів його в оману щодо реального змісту кредитного договору, встановленого розміру відсотків та сукупності вартості кредиту, а тому просив визнати такі договори недійсними. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, а проти зустрічного позову заперечував. Представник відповідача підтримала зустрічний позов та просила застосувати строки позовної давності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що відповідно до укладеного договору №4/СМБ-21102 від 24.06.2008 року відповідач [PERSON] отримав від ВАТ «ВіЕйБі Банк» (після зміни найменування ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») кредит у розмірі 193 700 євро під 14% на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 23.06.2010 року та взяв на себе зобов'язання щомісячного повернення часток кредиту. Того ж дня, з метою забезпечення зобов'язань за даним договором був укладений договір іпотеки на нежитлове приміщення по вул.Ю.Ленінців, 22 у м.Дніпро. 25.11.2008 року був укладений Додатковий договір №1 відповідно до якого піднято ставку до 17 % річних. Предметом спору є визнання недійсними кредитного договору, додаткового та договору іпотеки також з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. Згідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину ЦК України, актам цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 230 ЦК України правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з текстом оспорюваного кредитного договору, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов (п.п.1.1-1.6, 2.3, 2.10.2 та інші пункти Договору). Докази навмисного цілеспрямованого введення банком позичальника в оману щодо умов договору відсутні, тому посилання позивача на дану обставину, як на підставу визнання договорів недійсними (ч. 1 ст.230 ЦК України), є безпідставними. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Умови оспорюваного кредитного договору даним принципам відповідають. Суд враховує, що відповідачем впродовж розгляду справи не доведено факту дотримання вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (затверджені постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, який був чинний на момент виникнення правовідносин), запроваджених на виконання п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, невиконання банком обов'язку з надання споживачеві зазначеної інформації саме по собі не тягне недійсності кредитного договору, оскільки такі дії передують укладенню договору і його змісту не стосуються. Як зазначалося, доказів навмисного цілеспрямованого ненадання банком інформації про умови кредитування з метою введення споживача в оману щодо умов договору матеріали справи не містять. Спеціальні ж наслідки порушення кредитодавцем вимог вищенаведених норм передбачені статтею 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Посилання представника відповідача щодо спливу позовної давності для пред'явлення позову є безпідставними, оскільки останній платіж був здійснений відповідачем саме 04.02.2014 року (а.с.94), а позовну заяву подано до суду 04.05.2016 року. Що стосується позовних вимог ПАТ «ВіЕйБі Банк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Встановлено, що відповідно до укладеного договору №4/СМБ-21102 від 24.06.2008 року відповідач [PERSON] отримав від ВАТ «ВіЕйБі Банк» (після зміни найменування ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк») кредит у розмірі 193 700 євро під 14% на рік за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 23.06.2010 року. 25.11.2008 року був укладений Додатковий договір №1 відповідно до якого піднято ставку до 17 % річних. 31.01.2011 року Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено рішення по справі №2-1294/10 про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №4/СМБ-21102 від 24.06.2008 року у розмірі 1 793 173,50 грн. Рішення набрало законної сили 11.02.2011 року. Проте, [PERSON] взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного повернення сум кредиту не виконав, у зв'язку з чим, станом на 18.08.2016 року має різницю нестягнутої заборгованості за кредитним договором у розмірі 9 680 288,02 грн. У відповідності до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог даного кодексу. Статтею 530 ЦК України визначається, що зобов'язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Відповідно до ст.ст.1049,1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Таким чином, загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON], становить 9 680 288,02 грн., яка складається з заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 5 758 279,65 грн., заборгованості за пенею та штрафом в розмірі 3 922 008,37 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинно бути стягнено сплачений судовий збір у разі задоволення позовних вимог, однак враховуючи, що при подачі позовної заяви позивачем не було сплачено судовий збір, суд вважає стягнути з відповідача на користь держави у розмірі 8 810 грн., що відповідає ставці судового збору з фізичних осіб.

Outcome: approved