Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за серпень-грудень 2014 року у розмірі 86 745 грн. 93 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку за січень-березень 2015 року у розмірі 37 476 грн. 81 коп. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 02.09.1993 року він працював в ПрАТ «Азовелектросталь», з 01.12.2014 року був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, при цьому роботодавець при звільненні не провів повний розрахунок з позивачем. Позивач та його представник [PERSON] у судовому засіданні не були присутніми, від них надійшли заяви про підтримання позовних вимог і розгляд справи без їх участі. Також не заперечували проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] з 02.09.1993 року працював в ПрАТ «Азовелектросталь», з 01.12.2014 року був звільнений за ст.38 КЗпП України за власним бажанням відповідно до наказу №82. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно розрахункових листів ПрАТ «Азовелектросталь» заборгованість по заробітній платі позивача , за вересень 2014 р. - 6192,52 грн., за жовтень 2014 р. - 13067,69 грн., за листопад 2014 р. - 12512,12 грн., за грудень 2014 р. - 39851,91 грн., а всього - 71624,24 грн. з урахуванням вже утриманих з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів. З огляду на викладене суд вважає, що оскільки відповідачем була нарахована, але вчасно не виплачена заробітна плата, то вказана сума підлягає стягненню на користь позивача. Згідно ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Таким чином, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 25579 грн. 41 коп. за період з січня 2015 року по березень 2015 року. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 972,03 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial