Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який надалі уточнив та в якому вказує, що в березні 1998 року під час проходження військової служби він отримав за ордером квартиру [ADDRESS] і 07.04.1998р. був прописаний в цій квартирі. На той час позивач знаходився у цивільному шлюбі з відповідачкою і тому в той же день прописав і її у цій квартирі, а 10.04.1998р. шлюб між ним був зареєстрований. В жовтні 1998 року позивач звернувся до органу приватизації з проханням про передачу вказаної квартири у приватну власність. 06.11.1998р. Управлінням комунального благоустрою м.Бердянська виконкому Бердянської міської ради на підставі розпорядження №8654 було оформлено і видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно, згідно якого квартира була передана у спільну сумісну власність сторін. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20.12.2011р. вказана квартира була визнана спільною частковою власністю і поділена між сторона по 1/2 частці за кожним. 26.07.2013р. відповідач [PERSON] подарувала свою частку вказаної квартири [PERSON], що є третьою особою по справі. На протязі всього цього часу позивач вважав, що відповідачка прийняла участь у приватизації вказаної квартири на законних підставах. Але після отримання повідомлення від заступника прокурора Запорізької області Береговських В.В., а згодом і від прокурора області Кирилюка О.В. про розпочате кримінальне провадження за фактом шахрайських дій [PERSON], позивачу стало відомо про незаконні дії відповідачки під час приватизації вказаної квартири. Тому причину пропуску строку для звернення до суду позивач вважає поважною і в своєму позові просить його поновити. Набуття права власності на вказану квартиру відповідачкою позивач вважає незаконною тому, що право на приватизацію вказаної квартири мали особи, які постійно мешкали в ній. Насправді відповідачка на час приватизації вже мала у власності іншу квартиру - [ADDRESS], де фактично і мешкала тому, що безперервно працювала в ВП «Запорізька атомна електростанція» в м.Енергодар. А в квартирі [ADDRESS] відповідачка ніколи не проживала. Крім того, кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло лише один раз, а відповідачка [PERSON] скористалася своїм правом двічі. Тому позивач [PERSON] в своєму позові також просить визнати набуття внаслідок приватизації [PERSON] права на спільну власність на квартиру [ADDRESS] незаконним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, дав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, а також додав, що про наявність у відповідача [PERSON] іншого житла, в приватизації якого вона приймала участь, він дізнався в жовтні 2012 року - квітні 2013 року. До цього про це він здогадувався, але не мав доказів. Також визнав, що вніс до заяви про приватизацію [PERSON] та її двох неповнолітніх дітей, не зважаючи на те, що в дійсності вони там не проживали. В судовому засіданні 18.03.2014р. представник позивача - прокурор Ємельяненко С.А., а в судовому засіданні 27.03.2014р. прокурор Святенький М.Г. позовні вимоги підтримали, вважали їх доведеними наданими доказами, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що відповідач [PERSON] дійсно прийняла участь у безоплатній приватизації житла в м.Енергодарі разом з двома своїми дітьми, але в результаті цього безоплатну норму приватизації не перевищила, тому мала право приймати участь у приватизації іншого житла, але за перевищення норми повинна була доплачувати грошові кошти, що зроблено не було, але про це і не ставиться питання в позові, належний відповідач з таким позовом до суду не звертався. Крім того, це було зроблено з відома та згоди позивача, який знав про це за багато років до звернення до суду, тому вважає строк звернення до суду пропущеним позивачем без поважних причин, просив застосувати цю обставину як підставу для відмови в задоволенні позову. Крім того, право власності відповідача [PERSON] на квартиру в м.Енергодарі не пройшло державної реєстрації, тому юридично вона не є власником цього житла. Крім того, на момент розгляду справи в суді квартира [ADDRESS] вже має інший статус - вона визнана спільною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] рішенням Бердянського міськрайонного суду від 20.12.2011р., яке набрало законної сили, тому позовні вимоги [PERSON] не можуть мати юридичних наслідків. Просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] надіслав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність відмови в задоволенні позову на підставі наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Згідно свідоцтва про право власності на житло, квартира [ADDRESS] була передана у власність [PERSON] та [PERSON] внаслідок приватизації 06.11.1998р. З позовною заявою до суду позивач [PERSON] звернувся 27.06.2013р., тобто майже через 15 років після правочину, який він оспорює. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В своєму позові [PERSON] стверджує, що дізнався про участь відповідача у приватизації іншого житла лише в квітні 2013 року з листа заступника прокурора Запорізької області про початок кримінального провадження за заявою [PERSON] щодо шахрайських дій [PERSON] В своїх поясненнях в судовому засіданні позивач стверджував, що дізнався про вказане в жовтні 2012 року - квітні 2013 року. Насправді, згідно наданих самим позивачем документів, вказані твердження позивача явно не відповідають дійсності. Так, згідно постанови судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 28.11.2012р., [PERSON] звертався до Енергодарського МВ ГУМВС України в Запорізькій області із заявою про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за повторну участь у безоплатній приватизації житла ще 16.12.2011р. Таким чином, суд вважає доведеним, що пояснення позивача в судовому засіданні стосовно вказаного факту явно не відповідають дійсності. При цьому суд не приймає до уваги доводи позивача про те, що він знав про незаконні дії відповідачки і раніше, але не мав доказів, оскільки початок перебігу строку позовної давності законодавство не пов'язує з отриманням відповідних доказів. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З урахуванням викладеного, а також того, що поновлення позовної давності є однією з позовних вимог, доказування поважності причин пропуску позовної давності входить до предмету доказування по справі, що покладається на позивача. До суду не надано жодного доказу того, що позивач не знав про викладені в позові факти до вказаної ним дати. Більш того, як вказувалось вище, в матеріалах справи є докази того, що він знав про це значно раніше. Крім того, суд критично відноситься до позиції позивача з цього приводу, оскільки, на думку суду, є малоймовірним, що проживши з відповідачкою більше 12 років у зареєстрованому шлюбі (з 10.04.1998р. по 14.10.2010р.), позивач не знав про наявність у неї приватизованої квартири в м.Енергодарі, а розірвавши з відповідачкою шлюб, позивач несподівано довідався про це на протязі року. На спроби суду з'ясувати джерело та дійсну дату, коли позивач дізнався про вказане, [PERSON] в судовому засіданні так і не зміг відповісти. За таких обставин, суд доходить висновку, що строк позовної давності позивачем явно пропущений, поважність цього пропуску позивачем не доведена, тому підстави для поновлення строку відсутні, заява представника відповідача про застосування строку позовної давності в наявності, що є підставою для відмови у позові у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України. Що стосується суті позовних вимог. Суд вважає встановленим та доведеним наданими доказами, а саме: заявою [PERSON] до органу приватизації, довідкою з домової книги, довідкою про склад сім'ї, розпорядженням органу приватизації, свідоцтвом про право власності на житло, розрахунком площі квартири, що безоплатно приватизується, технічним паспортом на квартиру (л.с.178-186), що відповідач [PERSON] дійсно 09.11.1993р. вже приймала участь у приватизації житла, внаслідок чого отримала у спільну сумісну власність разом з членами своєї сім'ї [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS]. При цьому суд не приймає до уваги встановлений та доведений факт того, що вказане право власності не пройшло державної реєстрації, оскільки це не впливає на вказаний висновок. В своєму позові [PERSON] просить визнати набуття внаслідок приватизації [PERSON] права на спільну власність на квартиру [ADDRESS] незаконним. Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходиться державний житловий фонд. Таким чином, рішення про приватизацію державного або комунального житла приймає відповідний орган приватизації, тому отримане внаслідок приватизації право власності є похідним від рішення вказаного органу. Але в даному випадку це рішення не було скасоване, воно не оскаржується в позові, що розглядається, тому суд, не маючи можливості вийти за межі позовних вимог, не може зробити правову оцінку цього рішення в межах справи, що розглядається. Крім того, відповідний орган не був залучений до справи в якості відповідача. Тому суд, відповідно, не може зробити висновок про законність або незаконність приватизації конкретного житла в цілому. За таких обставин задоволення позову в межах заявлених вимог є неможливим. Крім того, суд не має можливості вносити зміни в прийняті рішення стосовно приватизації нерухомого майна, бо це належить до компетенції відповідних органів приватизації. У випадку задоволення позовних вимог, суд вийде за межі своїх повноважень, оскільки визнаючи незаконною набуття права власності однією особою з двох, це фактично буде означати, як можливий наслідок, залишення у відповідному рішенні органу приватизації лише однієї особи, набуття права власності якої є законною, що також не відповідає дійсності. У цьому випадку, за виключенням відповідача [PERSON], позивач [PERSON] не міг одноособово набути у власність трикімнатну квартиру внаслідок безоплатної приватизації тому, що в такому випадку загальна площа приватизованої квартири внаслідок приватизації однією особою буде складати 64,5 кв.м. при встановленій нормі 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 кв.м. на сім'ю (ст.3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Таким чином, задоволення позовних вимог у заявленому в позові вигляді є неможливим, оскільки це не відповідає фактичним обставинам справи та діючому законодавству. Доходячи вказаного висновку, суд також враховує той факт, що під час приватизації квартири [ADDRESS] дійсно були допущені порушення діючого на той час законодавства в частині безоплатної передачі частини житла, оскільки при цьому не була врахована участь відповідача [PERSON] у приватизації житла в м.Енергодарі (при цьому її житловий чек для приватизації житла повністю використаний не був), внаслідок чого були перевищені норми безоплатної передачі частини вказаної квартири. Але вказане порушення було допущено зі сторони як відповідача, так і позивача. Тому усунення такого порушення можливо лише за умови повернення сторін в первинний стан та повторного початку приватизації спірної квартири або стягнення зі сторін відповідної компенсації перевищення норм приватизації. Такі позовні вимоги до суду не заявлялись, відповідні органи для участі у справі не залучались. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed