Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення завданої майнової шкоди в розмірі 5000,00 грн та моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він проживає разом із своїми батьками в с Ільці, присілок Малий Затінок, Верховинського району, Івано-Франківської області у житловому будинку, який обігрівається за рахунок пічного опалення. Біля господарства знаходиться пасовище та лісовий масив, яким користується його сім'я. З метою заготівлі дров для опалювального сезону, а також санітарної чистки лісу від сухостою, він неодноразово звертався до працівників Верховинського районного лісгоспу з пропозицією надання йому можливості використати таку лісодеревину в кількості 7-8 м.куб. з власного пасовища в якості дров. Також він готовий був оплатити вартість лісодеревини (дров) за ціною, за якою Верховинський районний лісгосп здійснює таку реалізацію громадянам. 03.09.2018 він в черговий раз звернувся до Верховинського районного лісгоспу з даною пропозицією, на що директор лісгоспу Маковійчук Ю.В. погодився та зробив усне розпорядження своїм працівникам, зокрема головному лісничому [PERSON] та лісничому [PERSON] щодо виписки йому дров в необхідній кількості. Однак дані особи не виконали розпорядження керівника та в грубій формі відмовилися виписувати йому лісодеревину (дрова), зокрема [PERSON] пояснив йому, що на даний час в нього немає відповідних документів та дозволів на рубку дров. При цьому, вказав, що йому відомо про те, що дані працівники лісгоспу здійснюють відпуск лісодеревини іншим особам в будь-якій кількості та розпоряджаються лісодеревиною на власний розсуд. Вважає, що в наслідок даної бездіяльності відповідачами завдано йому майнової шкоди в розмірі 5000,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., оскільки в нього змінився ритм життя, порушені нормальні життєві зв'язки, виникли негаразди в сім'ї, погіршилися стосунки з рідними, він відчуває себе ошуканим.А тому просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 26.12.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, як малозначну справу. У визначені судом строки відповідачі відзиву до суду не подали. Сторони із клопотаннями про розгляд справи з повідомленням сторін, виклик свідків, витребування інших доказів, до суду не зверталися, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення (виклику) сторін на підставі наявних у ній матеріалів. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд відмовляє в позові з таких підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. У відповідності до ч.2 ст.12, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 cт.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дійсно, частиною 1 ст. 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені ст. 1167 ЦК України, відповідно до ч.1 якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. З аналізу зазначених правових норм вбачається, що позивач має право на відшкодування шкоди, заподіяної його правам, свободам чи інтересам неправомірними рішеннями, діями, або бездіяльністю фізичних та юридичних осіб за умови доведення факту заподіяння самої шкоди, наявності причинного зв'язку між діями (бездіяльністю) фізичної, юридичної особи і шкодою, її розміру та вина заподіювача. При цьому доведення факту заподіяння шкоди, її розмір законодавець покладає саме на позивача, а у відповідності до положень ч.2 ст.1166 ЦК України на відповідачу лежить обов'язок спростування, що така шкода заподіяна не з його вини. Однак, жодних доказів про те, що відповідачами внаслідок їхніх рішень, дій чи бездіяльності заподіяно матеріальну та моральну шкоду позивачу, ним не представлено, як і не доведено розміру такої шкоди. Зокрема, позивачем не представлено суду і не заявлено про існування таких доказів, на підтвердження фактів, що впродовж 2018 року він звертався у Верховинський районний лісгосп, йому у встановленому законом порядку було здійснено відпуск лісодеревини, однак внаслідок протиправної бездіяльності чи дій, рішень відповідачів така ним не була отримана. Більш того, вказаний позов позивач подав до відповідачів, як фізичних осіб, одночасно обґрунтовуючи свої вимоги порушенням його прав внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів, як службовими особами юридичної особи - Верховинського районного лісгоспу. Як вбачається зі змісту ст.1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності за шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов'язків, необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться: перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною (фізичною) особою; завдання шкоди саме під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків. Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором, посадовими інструкціями, протягом робочого часу. Таким чином, якщо шкода завдана працівником в робочий час, але діями, які не пов'язані з виконанням трудових (службових) обов'язків, роботодавець не несе відповідальності, а обов'язок відшкодування такої шкоди повинен бути покладений на самого завдавача шкоди. Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України 28.01.2015 у справі №6-229цс14. Однак, позивачем жодних доказів на підтвердження завдання йому матеріальної та моральної шкоди відповідачами [PERSON] та [PERSON], як фізичними особами, працівниками Верховинського районного лісгоспу, завданими в робочий час діями, які не пов'язані з виконанням ними трудових (службових) обов'язків, в позовній заяві не наведено, не долучено таких і до матеріалів позовної заяви. Щодо можливого заподіяння позивачу шкоди діяннями працівників Верховинського районного лісгоспу, за які несе відповідальність роботодавець - юридична особа, то такі обставини суд не розглядає та не перевіряє, поза як позовні вимоги до такої особи позивачем не заявлялися. За таких обставин, оскільки позивачем не доведено перед судом факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди внаслідок бездіяльності відповідачів, розміру такої шкоди, а тому в задоволенні його вимог слід відмовити за його недоведеністю. Крім цього, у відповідності до вимог ч.2 ст.136, ст.141 ЦПК України, з позивача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 2466 гривень 80 копійок, оскільки ухвалою суду від 26.12.2018 до ухвалення судового рішення у справі позивачу розстрочено сплату судового збору, однак на день ухвалення рішення суду про відмову у задоволенні позову, такий позивачем не сплачено.

Outcome: approved