Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачки, відповідно до якого просить визнати частково недійсним договір довічного утримання від 13.12.2002 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у його ? частині; визнати за позивачем право власності на ? частку квартири [ADDRESS]; скасувати заборону на відчуження квартири [ADDRESS] який було накладено 13.12.2002 року нотаріусом Першої маріупольською державної нотаріальної контори та зареєстровану в реєстрі заборон за номером 582. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що відповідачка є рідною донькою його дружини - [PERSON] - від першого шлюбу. На прохання своєї дружини між [PERSON] та [PERSON] 13.12.2002 року було укладено договір довічного утримання , який було посвідчено державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори. Одночасно, відповідно до вимог ст. 73 Закону України «Про нотаріат» державним нотаріусом було накладено заборону на відчуження наведеної квартири. Відповідно до п. 1 договору довічного утримання [PERSON] та [PERSON] передали у власність відповідачці належну їм квартиру [ADDRESS]. В свою чергу [PERSON] взяла на себе зобов'язання довічно утримувати [PERSON] та [PERSON] - надавати їм необхідну допомогу, одяг тощо. Проте свої зобов'язання за вказаним договором відповідачка виконує не належним чином - не надавала позивачу ніякої матеріальної допомоги, не сплачували комунальні послуги та квартирну плату. Крім того, позивач зауважує, що відповідачка постійно мешкає у Київській області та приїздить до м. Маріуполя лише влітку, з огляду на що не здійснює догляд за позивачем та його дружиною. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві [PERSON] та наполягали на її задоволенні. Відповідачка в судовому засідання позовні вимоги [PERSON] визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Зазначила, що через той факт, що вона постійно мешкає у Київській обл., [PERSON] не має можливості здійснювати догляд з позивачем, з огляду на що не заперечує проти розірвання договору довічного утримання, укладеного 13.12.2002 року між [PERSON] та нею у його ? частці. Третя особа в судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про слухання справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог [PERSON] При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. У відповідності до ч. 2 ст. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 425 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) в редакції 1063 року, за договором довічного утримання одна сторона, яка є особою, непрацездатною за віком або за станом здоров'я (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утримання та (або) доглядом довічно. При цьому слід зазначити, що договір довічного утримання є одностороннім, оскільки у відчужувача є лише право вимагати від набувача надання обумовленого договором матеріального забезпечення, а набувач несе лише зобов'язання - надати відчужувачеві матеріальне забезпечення та догляд. 13.12.2002 року між [PERSON], [PERSON] (відчужувані) та [PERSON] (набувач) було укладено договір довідного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Кулініч В.М. За умовами наведеного договору [PERSON], [PERSON] передали у власності [PERSON] належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS], корисною площею 30,9 кв. метрів, жилою площею - 17,4 кв. метрів, яка належала відчужувачам на підставі свідоцтва про право власності на житло № 27647. У свою чергу, [PERSON] взяла на себе зобов'язання довічно утримувати [PERSON] та [PERSON], надаючи необхідне харчування, одяг, забезпечувати надійний догляд та необхідну допомогу (п.4 Договору). Відповідно до п. 6 договору довічного утримання вартість харчування, одягу та необхідної допомоги сторони встановили у сумі 80 грн. щомісячно. Як вказано у позовній заяві [PERSON], свої зобов'язання щодо забезпечення [PERSON] необхідним харчуванням, одягом та доглядом [PERSON] не виконує, чим й обумовлено звернення [PERSON] до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. В судовому засіданні при розгляді даної справи відповідачка [PERSON] не заперечувала проти того факт, що нею дійсно не виконуються покладені на неї договором довічного утримання зобов'язання щодо [PERSON] За положеннями п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із п. 1 ч.1 ст. 755 ЦК України (в редакції 2003 року) договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Враховуючи викладені положення діючого законодавства та конкретні обставини даної справи, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та розірвання договору довічного утримання від 13.12.2002 року, укладеного між відчужувачем [PERSON] та набувачем [PERSON] через невиконання зобов'язань за вказаним договором [PERSON], що встановлено судом при розгляді даної справи. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що заявляючи позовні вимоги про визнання частково недійсним договору довічного утримання з підстав його невиконання відповідачкою (набувачем), [PERSON] не вірно обрано спосіб захисту його порушених прав. Так, підстави недійсності правочину визначено ст. 215 ЦК України. Їх перелік є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає. У даному конкретному випадку позивач, в обґрунтування його позовних вимог щодо недійсності договору довічного утримання посилається на обставини, передбачені ЦК України, як підстави для розірвання договору довічного утримання, отже оскаржуваний [PERSON] договір довічного утримання підлягає розірвання через невиконання набувачем - [PERSON] - її обов'язків за вказаним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. З огляду на викладені положення діючого законодавства суд визнає за [PERSON] право власності на ? частку квартири [ADDRESS], з урахуванням розірвання договору довічного утримання між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус при посвідченні договору довічного утримання за місцем розташування жилого будинку, квартири тощо, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладає заборону на їх відчуження. З огляду на факт розірвання договору довічного утримання від 13.12.2002 року в частині його укладення між [PERSON] та [PERSON], суд вважає за необхідне виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна заборону відчуження ? частки квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь [PERSON] сплачений ним при звернення до суду судовий збір у розмірі 428,45 грн. З огляду на викладене,

Outcome: partial