Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Свої вимоги мотивує тим, що вона із відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 19.11.2013 рішенням Личаківського районного суду м. Львова. Від сумісного проживання у них народилась донька [PERSON] . З моменту припинення шлюбних відносин, відповідач жодним чином не цікавиться життям доньки, не бере жодної участі у її вихованні, не відвідує її, свідомо нехтує своїми обов`язками, крім того органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення його батьківських прав. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого року вищевказану справу було передано на розгляд Галицького районного суду м. Львова за підсудністю. Справа поступила до Галицького районного суду м. Львова 15 квітня 2020 року. Ухвалою суду від 21 квітня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального провадження. Ухвалою суду від 21 квітня 2020 року Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради, як орган опіки та піклування залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. 21 травня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач подала письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала, просила задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідачу надсилалися судові повістки за зареєстрованим місцем проживання, рекомендованим поштовим відправленням. Відзиву на позов, повідомлення про поважні причини неявки чи заяви про розгляд справи без участі відповідача до суду не надходило. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у його відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. У відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив справу слухати у заочному порядку. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (а.с.22). Згідно копії рішення Личаківського районного суду м. Львова № 2/463/2106/13 від 19 листопада 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.25). Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 квітня 2018 року, позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] розмір індексації аліментів в сумі 223,20 грн та пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 10811,40 грн, а всього 11 034,60 грн. Здійснювати стягнення аліментів з [PERSON] , які призначенні рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2013 року на утримання доньки [PERSON] з нарахуванням інфляції (а.с.8-10). Відповідно до розрахунку заборгованості наданого державним виконавцем Галицького відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 06 грудня 2019 року (ВП №38157235), [PERSON] нараховано заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 42905,50 грн (а.с.23). У характеристиці учениці 2 - В класу Львівської середньої загальноосвітньої школи І - ІІІ ступенів № 7 ЛМР [PERSON] № 139 від 03 липня 2019 року, за підписом в.о. директора школи [PERSON] та класного керівника [PERSON] , зазначено, що мати приділяє належну увагу навчанню і вихованню дитини. Відвідує батьківські збори, приводить та збирає дитину. Батько протягом навчального року школу не відвідував (а.с. 11). З наявних в матеріалах справи заяв сусідів та друзів [PERSON] , а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що відповідач не проживає з позивачем та дитиною з моменту розірвання шлюбу і з цього часу не спілкується з донькою, не цікавиться її розвитком, станом здоров`я, не надає жодної матеріальної допомоги. Також, при спілкуванні з дитиною вони ніколи не чули про батька (а.с.13, 14, 17, 19). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 2608-4580 від 23 жовтня 2019 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої дочки [PERSON] . (а.с.4-5) Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Усі встановлені судом обставини справи дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї малолітньої доньки, не відвідує її, не цікавиться її життям, не забезпечує необхідного медичного догляду, лікування дитини. Подібні дії у сукупності свідчать про свідоме та винне нехтування своїми батьківськими обов`язками. Крім того, відповідач ухиляється від своїх батьківських обов`язків по матеріальному утриманню дитини, не забезпечує законних прав дитини на нормальні умови життя. Дитина перебуває на повному забезпеченні матері. Таким чином, суд приходить до висновку, що у процесі розгляду справи судом здобуто достатньо доказів ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов`язків, а також висновку органу опіки та піклування, суд вважає за необхідне позбавити [PERSON] батьківських прав. При цьому, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений останньою при зверненні до суду судовий збір у сумі 768,40 грн. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу понесених відповідачем, суд прийшов наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 2 ст. 137 цього Кодексу за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При цьому, за приписами частини 3 наведеної статті, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише у тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася у справі тими особами, які одержали за це плату. Тобто, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки, позивачем не надано суду всіх належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на професійну правовому допомогу, суд не вбачає підстав для стягнення таких витрат.

Outcome: partial