Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з тих підстав, що 15 липня 2008 року між ним та ФГ «Садко» був укладений договір зворотньої фінансової допомоги, відповідно до якої від зобовязався надати відповідачу фінансову допомогу в сумі 960350 грн. строком на 360 днів. Вказані кошти необхідні були відповідачу для придбання зернового комбайна CASE IH 2388 вартістю 1170000 грн. 15 липня 2008 року був укладений договір про сумісну діяльність, предметом якого була сумісна діяльність у сфері сільського господарства. Відповідно до даного договору він зобовязаний був внести на розрахунковий рахунок відповідача 730000 грн., а відповідач 380000 грн., які відповідач отримав у кредит «ПриватБанку». Ним були внесені 15 липня та 1 серпня 2008 року грошові кошти в загальній сумі 960350 грн., а 17 серпня 2008 року він здійснив платежі в рахунок погашення заборгованості відповідача перед «ПриватБанком» на загальну суму 39831,16 грн. Після його звернення до відповідача для отримання внесених коштів, відповідач дані кошти відмовився повернути, а також відмовився повернути внесені позивачем кошти в сумі 261417 грн. в рахунок повернення кредиту та відсотків. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості в розмірі 1221767 грн. У подальшому змінив позовні вимоги та, враховуючи визнання відповідачем позову про стягнення коштів, просив визнати за ним право власності на зернозбиральний комбайн та устаткування до нього жатку зернову, візок до жатки. У судовому засіданні позивач та його представники позов підтримали повністю. Суду пояснили наступне. Дійсно за позивачем було зареєстроване право власності на вище вказане майно на підставі укладеної мирової угоди, однак арбітражним керуючим [PERSON] його право не визнається та оспорюється шляхом включення спірного майна до ліквідаційної маси та шляхом звернення до господарського суду з позовами про визнання недійсним договору щодо цього майна. Представник ліквідатора ФГ «Садко» арбітражного керуючого [PERSON] з позовними вимогами не погодився повністю і суду поянив, що комбайн, жатка та візок до нього є власністю ФГ «Садко» і підлягає ліквідації для задоволення потреб кредиторів господарства. Укладені між позивачем та [PERSON] угоди є недійсними і просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, свідчення свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 липня 2008 року між позивачем та ФГ «[PERSON]І.» укладено договір про сумісну діяльність. Предметом договору визначене придбання зернозбирального комбайна CASE IH 2388 вартістю 1170000 грн., візка жатки вартістю 25005 грн., надання послуг зі збирання зернових культур. Пунктом 6.1 Договору сторони обумовили внести: [PERSON] 730000 грн, ФГ «[PERSON]І.» 380000 грн. (а.с.4-5). 15 липня 2008 року між цими ж сторонами був укладений договір про зворотню фінансову допомогу, на підставі якого [PERSON] надає ФГ «[PERSON]І.» позику в сумі 960350 грн. терміном на 360 днів. (а.с.6). Вказані кошти були перераховані на особовий рахунок ФГ «[PERSON]І.» (а.с.7-8). Крім того, [PERSON] здійснені платежі за кредитним договором між ФГ «[PERSON]І.» та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.9-16), за яким зернозбиральний комбайн перебував у заставі (а.с.17-21). Заборгованість по даному кредитному договору перед ПАТ «ПриватБанк» відсутня (а.с.194). 26 грудня 2009 року між ФГ «[PERSON]І.» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу зернозбирального комбайна CASE IH 2388, 2008 року випуску, та устаткування до нього: жатки зернової CASE, теліжки до жатки CASE за суму 1221765 грн. (а.с.191). 27 грудня 2009 року комбайн з устаткуваням було передано покупцеві [PERSON] відповідно до акту приймання-передачі (а.с.192). 22 січня 2010 року між [PERSON] та ФГ «[PERSON]І.» укладена угода про залік зустрічних грошових вимог, відповідно до якої борг ФГ перед [PERSON] у сумі 1221767 грн. за договором про сумісну діяльність та борг [PERSON] перед ФГ у цій же сумі на підставі договору купівлі-продажу комбайну з устаткуванням підлягають взаємному заліку і зобовязання сторін по оплаті одна перед одною припиняються повністю (а.с.193). Державна реєстрація спірного майна за заявами голови ФГ «Садко» та [PERSON] знята з ФГ та здійснена за [PERSON] 25 жовтня та 29 жовтня 2012 року відповідно (а.с.94-96). Згідно п. 5.5 Статуту ФГ «[PERSON]І.» 2007 року, повноваження щодо володіння, користування та розпорядження майном товариства має голова господарства його засновник [PERSON] (а.с.180-187). Ухвалою господарського суду Сумської області від 12 травня 2010 року за заявою ФОП [PERSON] порушена справа про банкрутство ФГ «[PERSON]І.», розпорядником майна призначений арбітражний керуючий [PERSON] Ухвалою господарського суду Сумської області від 28 квітня 2011 року підприємство визнано банкрутом, відкрита ліквідаційна процедура, призначено ліквідатора [PERSON] (а.с.63-66). 28 квітня 2012 року та 12 травня 2014 року арбітражний керуючий звертався до [PERSON] з вимогою про передачу ліквідатору зернозбирального комбайна (а.с.97,145). 15 січня 2015 року Господарським судом Сумської області винесена ухвала по справі за заявою ліквідатора [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу зернозбирального комбайна та устаткування від 26 грудня 2009 року, угоди про залік зустрічних грошових вимог. Ухвалою суду у задоволенні заяви було відмовлено з наступних підстав. Оспорюваний договір купівлі-продажу та угода про залік зустрічних вимог відповідає нормам ЦК України по формі, спрямована на реальне настання правових наслідків, майно передане, угода виконана, волевиялення сторін при укладенні договір було вільним. Постановою Харківського апеляційного господарського суду ухвала була залишена без змін, а апеляційна скарга ліквідатора [PERSON] без задоволення. Досліджуючи обставини справи, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що ліквідатором ФГ «[PERSON]І.» не надано доказів недійсності правочинів. Крім того, виходячи з положень ст. 23 ч. 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» в редакції чинній на час відкриття ліквідаційної процедури, ліквадатор подає до господарського суду заяви про визнання угод божника недійсними. Розрахунок за майно проведено на підставі угоди про залік зустрічних вимог від 22 грудня 2010 року, а постанова суду про відкриття ліквідаційної процедури та призначення ліквідатора винесена 28 квітня 2011 року. За наслідками дослідження оспорюваних угод та наданих доказів апеляційний господарський суд зробив висновок про спрямованість правочину на настання реальних наслідків та про його виконання. Крім того, ліквідатором не надано доказів про те, що угоди завдають збитків боржнику та створюють умов, що перешкоджають відновленню платоспроможності боржника (а.с.241-244). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Позивач за підставі договору купівлі-продажу набув право власності на зернозбиральний комбайн з устаткуванням, отримав його реально згідно акту приймання-передачі, зареєстрував своє право на нього. Рішеннями судів визначено, що укладений правочин відповідає вимогам ЦК України і підстави для визнання його недійсним відсутні. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках у і порядку, визначених законом. Статтями 15 та 16 ЦК України визначено право особи на захист свого порушеного або оспорюваного права, зокрема у судовому порядку. Способи такого захисту визначені ст. 16 ч. 2 ЦК України: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обовязку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків, шкоди, моральної шкоди, визнання незаконними рішень, дій, бездіяльності органів влади самоврядування, посадових осіб. Позивачем не доведено суду, що його право власності підлягає захисту у наведений ст. 16 ч. 2 ЦК України спосіб, оскільки набуте на підставі дійсного правочину майно перебуває у його володінні, а звернення відповідача до суду з позовами та з листами-вимогами не є реальним обмеженням здійснення позивачем права власності. За наведених обставин рішення суду про визнання належного особі права не потребується і пдстав для задоволення позову з цих підстав не вбачається. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed