Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнював під час розгляду справи, та в кінцевій редакції, просив визнати право спільної сумісної власності за ним та відповідачем по справі на житловий будинок літ. «Ж-2», загальною площею 199,8 кв. м., житловою площею 104,4 кв. м. з надвірними будівлями - гаражем літ. «Е», хвірткою № 2 та огорожею № 3, розташований у [ADDRESS]; визначити частки у вищевказаному будинку, визнавши за позивачем право власності на 83/100 частин будинку, а за відповідачем - 17/100 частин. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив наступне: 15.09.1998 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення суду 05.11.2013 року. За час перебування у шлюбі, у 2007 році сторонами було придбано житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 70,3 кв.м, житловою площею 42,8 кв.м з надвірними спорудами, розташований у [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу будинку був оформлений на відповідача по справі. Вартість придбаного житлового будинку становила 262 600,00 грн., еквівалент 52 000,00 доларів США на той час, з яких 75 750,00 грн., еквівалент 15 000,00 доларів США було сплачено власними грошовими коштами до підписання договору, а решта - в сумі 186 850,00 грн., еквівалент 37 000,00 доларів США сплачена в той же день після підписання договору купівлі-продажу за рахунок кредитних коштів, отриманих позивачем у Відділенні № 1 ПАТ «ПУМБ» на підставі кредитного договору № 5897976 від 29.11.2007 р. саме з метою придбання вищезазначеного житлового будинку із строком погашення кредиту - 29.11.2027 р. Зазначений кредит позивачем було погашено достроково 09.02.2011р. В цілях поліпшення житлових умов, старий будинок було перебудовано, та побудовано двоповерховий житловий будинок літ. «Ж-2» загальною площею 199,8 кв. м, житловою площею 104,4 кв.м з цокольним поверхом та гараж літ. «Е» площею 24,7 кв.м. Позивач зазначив, що для перебудові будинку були потрібні значні кошти, а на той час ще не був погашений кредит, і тому він звернувся до своїх батьків, які подарували йому кошти у сумі еквівалентної 100000 доларам США. Враховуючи зазначене, посилаючись на ч. 3 ст. 357, ч. 7 ст. 57 СК України позивач просить збільшити його частку та визнати за ним право власності на 83/100 частин спірного будинку, а за відповідачкою - 17/100 частин. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченого доручення, підтримали заявлені вимоги, та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченого доручення, заперечувала проти задоволення позовних вимог. У судовому засіданні відповідач зазначила, що спірний будинок був придбаний за її власні кошти та кошти її родини, тому і оформлений був на відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу будинку від 29.11.2007 року. На протязі року будинок було реконструйовано також за особисті кошти відповідача та її батьків. Ніякої матеріальної участі позивач по справі не приймав. У 2008 році перебудова будинку рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.11.2008 року була узаконена, та було визнано право власності на будинок за відповідачем по справі. По справі були допитані свідки. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що він є батьком відповідача по справі. Свідок зазначив, що після весілля сторони по справі мешкали 5 років у батьків позивача. У 2008 році [PERSON] знайшла ветхий будинок, кошти на придбання якого надав свідок, а 2008 році старий будинок знесли, та побудували новий також за його кошти. Свідок потратив приблизно 90000 доларів США. У 2007 році на [PERSON] був оформлений кредит, але його виплатою займався повністю свідок разом з дружиною. Аналогічні свідчення надала свідок [PERSON], яка є матір'ю відповідача по справі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказала, що вона є подругою [PERSON] На початку 2011 року вона позичала [PERSON] 15000 доларів США, але розписку писали та віддавав кошти батько відповідача по справі. Свідок [PERSON] зазначила, що знає сторін по справі, та позивач є хрещеним її сина. Свідку відомо, що сторони придбали маленький будинок, а потім побудували великий. Будувався будинок бригадою з м. Коломака, де мешкають батьки відповідача, а гроші передавались автобусом з м. Коломака, та свідок разом з [PERSON] їх зустрічав, а потім їхали до банку, де сплачували кредит. Суд, вислухавши позивача, відповідача, їх представників, свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимог підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбу з 15.09.1998 року. Шлюб розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05.11.2013 року. Відповідно до договору купівлі - продажу 29 листопада 2007 року [PERSON] придбала житловий будинок літ. «А-1», загальною площею 70,3 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м. з надвірними спорудами, розташований у [ADDRESS]. Як вбачається з пояснень сторін та підтвердження матеріалами справи, сторони по справі знесли придбаний будинок, та побудували новий - житловий будинок літ. «Ж-2», загальною площею 199,8 кв. м., житловою площею 104,4 кв. м. з надвірними будівлями - гаражем літ. «Е», хвірткою № 2 та огорожею № 3, розташований у [ADDRESS]. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 листопада 2008 року за [PERSON] було визнано право власності на новозбудований житловий будинок літ. «Ж-2», загальною площею 199,8 кв. м., житловою площею 104,4 кв. м., гараж літ. «Е», розташований у [ADDRESS]. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма права, передбачена ст. 60 СК України, створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і це означає, що житловий будинок літ. «Ж-2», загальною площею 199,8 кв. м., житловою площею 104,4 кв. м., гараж літ. «Е», розташований у [ADDRESS]. є спільним сумісним майном подружжя. Посилання відповідача та представника на той факт, що будинок було придбано за особисті кошти є неспроможними, оскільки не підтверджені належними та допустимими, в розумінні ст.. ст. 58, 59 ЦПК України, доказами по справі. Так, відповідно до пояснень допитаних свідків, які є родичами та близькими знайомими відповідача по справі про те, що кошти на придбання будинку та його реконструкцію надавали батьки відповідача не знайшли свого підтвердження. Відповідачем не було надано ні розписок про отримання та позичання коштів, ні інших договорів на підтвердження своїх заперечень. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В розумінні ч.ч.1, 2 ст. 70 СК України, спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторони мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і частки майна дружини та чоловіка є рівними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Позивачем по справі, після уточнення позовних вимог, був наданий договір дарування грошових коштів від 08 травня 2008 року, відповідно якого батьки позивача по справі, [PERSON] та [PERSON], подарували [PERSON] грошові кошти у сумі 505000 грн., що є еквівалентом 100000 доларів США. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Проте суд не приймає як належний доказ договір дарування грошових коштів від 08 травня 2008 року, оскільки не надано доказів того, що саме ці кошти були витрачені на реконструкцію будинку. Крім того викликає сумніви щодо не оформлення цього договору у нотаріуса, коли сторони перебували у нотаріуса 07 травня 2008 року, а договір дарування датований 08 травня 2008 року. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial