Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши вимоги якого просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти у сумі 516 840,62 грн., з яких 442 179 грн. основного боргу, що еквівалентного 15 000 євро, 48 167,23 грн. - пеня, 21 224,59 грн. - інфляційних та 5 269,80 грн. - 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до договору позики грошових коштів від 08.12.2014 року він позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 300 000 грн. з умовою повернення даних коштів не пізніше 01.01.2017 року. 08.12.2014 року з метою забезпечення виконання зобов'язання відповідачем за договором позики між ним та [PERSON] укладено договір застави, згідно яким [PERSON] передав в заставу деревообробне обладнання вартістю 306 458 грн. 09.12.2014 року сторонами було внесено зміни до п.1 договору позики в частині суми позики в розмірі 287 893,25 грн., що було еквівалентом 15 000 євро, згідно курсу НБУ 19,192883 грн. за 1 євро. Аналогічні зміни 09.12.2014 року було внесено сторонами і до п.2 Договору застави від 08.12.2014 року. Однак, відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав та до 01.01.2017 року грошові кошти не повернув. У зв'язку із чим просить стягнути з відповідача суму основного боргу із врахуванням пені, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та трьох процентів річних від простроченої суми. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом в якому просить визнати договір позики від 08.12.2014 року зі змінами - недійсним. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вказаний договір не відповідає вимогам закону, оскільки грошові кошти, вказані у розписці він не отримував, договір позики від 08.09.2014 року не носив реальний характер. [PERSON] на момент підписання оспорюваного договору був довіреною особою ЗАТ «Планкмара» і виконував вказівки керівника щодо підписання із ним вказаного договору позики з метою отримання договору застави на його майно деревообробне обладнання. Даний договір позики є наслідком взаємовідносин між ПП «Капітал-Центр», керівником якого він являється і ЗАТ «Планкмара», де працював [PERSON] та не був спрямований на реальне настання правових наслідків. В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовних вимог, просить позов задоволити. Зустрічний позов не визнав, вважає такий безпідставним та просить відмовити в його задоволенні. В судовому засіданні допитаний в якості свідка відповідач та його представник первісний позов не визнали та пояснили, що задоволення вимог [PERSON] призвести до безпідставного стягнення з нього коштів, яких він не отримував, просить відмовити в задоволенні первісного позову. Зустрічний позов підтримали, дали пояснення аналогічні його змісту та просять такий задоволити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що первісний позов слід задоволити частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.12.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М., зареєстрований в реєстрі № 1476, згідно з умовами вказаного договору позивач надав [PERSON] 300 000 грн. в термін до 01.01.2017 року. З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язання за договором позики грошових коштів 08.12.2014 року між сторонами було укладено договір застави, згідно яким [PERSON] передав в заставу [PERSON] рухоме майно у вигляді деревообробного обладнання вартістю 306 458 грн. 09.12.2014 року сторонами було внесено зміни до п.1 Договору позики в частині зміни суми позики в розмірі 287 893,25 грн., що було еквівалентом 15 000 євро ( згідно курсу НБУ 19,192883 грн. за 1 євро). Аналогічні зміни 09.12.2014 року було внесено сторонами і до п.2 Договору застави від 08.12.2014 року. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як встановлено судом оспорюваний договір позики грошових коштів від 08.12.2014 року укладений в письмовій формі, що відповідає ст.1055 Цивільного кодексу України, особами із повною цивільною дієздатністю, нотаріально посвідчений. Пунктом п.2 вказаного договору визначено, що грошові кошти - предмет позики передані відповідачу до підписання договору. Відтак, підписавши договір відповідач погодився із зазначеним фактом. У відповідності до ст.1051 Цивільного кодексу України при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що гроші не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частина 2 ст.60 ЦПК України визначає, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак, всупереч зазначених вимог відповідач не надав суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про недійсність договору позики, а тому підстави для визнання такого договору недійсним відсутні. Надані відповідачем документи з переписки електронною поштою, договори та розрахункові документи свідчать про взаємовідносини між підприємством, керівником якого є відповідач та підприємством «Планкмара», однак, беззаперечно не підтверджують того, що вказаний договір позики був укладений без отримання коштів, відтак, таке твердження є припущенням, на якому не може грунтуватись рішення суду . Крім того, відповідно до правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові результаті перегляду рішень в порядку п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, в цивільних справах № 6-63цс13 від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Як встановлено судом відповідач своїх зобов'язань за договором позики грошових коштів від 08.12.2014 року не виконав та кошти у встановлений строк кошти не повернув. З огляду на вищезазначені обставини суд приходить до висновку, що з відповідача в користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики грошових коштів від 08.12.2014 року. Проте, суд вважає необгрунтованими вимоги первісного позову про стягнення суми позики у еквівалентному розміру 15 000 євро, оскільки за умовами договору відповідач отримав позику у національній валюті та зобов»язався повернути таку ж суму коштів, а тому стягненню з відповідача підлягає заборгованість зо догвором позики в розмірі 287 893,15 грн. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Відповідно до зазначеного положення, у зв»язку із невиконанням грошового зобов»язання з відповідача підлягають стягненню також 3360 грн.- 3 % річних за період з 01.01.2017 р. по 23.05.2017 р. (в межах заявлених позовних вимог) та 17 987,66 грн. інфляційних нарахувань за період з 01.01.2017 року по 23.05.2017 року (в межах заявлених позовних вимог). Первісний позов в частині стягнення з відповідача пені до задоволення не підлягає з огляду на те, що відповідно ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Відповідно до ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З огляду на те, що договором позики не передбачено відповідальності у виді сплати пені, а предметом договору позики є грошові кошти, а не речі, відтак, у даному випадку і законом не передбачено сплати пені (ст.1050 ЦК України), суд приходить до висновку, що в задоволенні такої вимоги слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відтак, з відповідача в користь позивача слід стягнути 3092 грн. 27 коп. судового збору, пропорційно до задоволених вимог позивача. З огляду на наведені обставини, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, а у задовленні зустрічного позову слід відмовити, у зв»язку із його пезпідставністю. На підставі ст.ст.215, 204, 611, 625, 638, 1046, 1049, 1050, 1051 ЦК України та

Outcome: approved