Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 18.04.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №СМ-SME302/161/2008, відповідно до якого [PERSON] отримала 400 000,00 грн. на споживчі цілі. В забезпечення кредитного договору між [PERSON] та банком було укладено договір поруки №SR-SME302/161/2008 від 18.04.2008 р. 27.05.2011 р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та банком був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, укладенням якого порушені права позивача, як поручителя. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, згідно ст. 1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю «Кредитний портфель» права вимоги до Боржників (їх Поручителей) щодо сплати загальної суми заборгованості Боржників перед Продавцем за Кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції ( у разі їх наявності) на Дату набрання чинності, а також права зазначені у ст.3.3. цього Договору. Згідно п. 3.1 Договору купівлі-продажу в порядку та на умовах, визначених цим Договором Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори, а покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця Винагороду. Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно вищевказаних умов Договору купівлі-продажу кредитного портфелю (ст. 1, п. 3.1) та згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України Договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу. Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу. Згідно п.1.2 розпорядження № 231 від 03 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу віднесено - сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Тобто договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання. В той же час, за Договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до Боржника ([PERSON]) та Поручителя ([PERSON]), які не є суб'єктами господарювання, що не відповідає п.1.2. розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Аналогічну правову позицію щодо неможливості передачі прав грошової вимоги до фізичних осіб - несуб'єктів господарювання займає й Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, що підтверджується ухвалою ВССУ по справі 6-22306св14 від 23 липня 2014 р. Посилаючись у позові на ч. 1 ст. 215, ч 1 ст. 203 ЦК України, а також на те, що Договір купівлі-продажу кредитного портфелю суперечить п.1.2. розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК ивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним, у позові й заявлено відповідну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27.05.2011р., укладеного між ПАТ «ОТП Банком» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» без застосування наслідків недійсності правочину. У судовому засіданні представники позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Представник відповідачів позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову повністю, виходячи з наступного. 18.04.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір №СМ-SME302/161/2008, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит в розмірі 400 000,00 грн. на споживчі цілі. В забезпечення кредитного договору між [PERSON] та банком було укладено договір поруки №SR-SME302/161/2008 від 18.04.2008 р. Як встановлено судом, 27.05.2011 р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та банком був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю; на переконання позивача укладенням даного договору порушені права позивача, як поручителя. Згідно ст. 1 Договору купівлі-продажу кредитного портфелю «Кредитний портфель» права вимоги до Боржників (їх Поручителей) щодо сплати загальної суми заборгованості Боржників перед Продавцем за Кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції ( у разі їх наявності) на дату набрання чинності, а також права зазначені у ст. 3.3 цього Договору. Згідно п. 3.1 Договору купівлі-продажу в порядку та на умовах, визначених цим Договором Продавець продає (переуступає) Покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе Кредитні договори, а покупець приймає такий Кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь Продавця Винагороду. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відтак, договір купівлі-продажу кредитного портфелю є договором факторингу. Згідно ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належать операції з факторингу. Згідно п. 1.2 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг №231 від 03 квітня 2009 р. «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» в редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваного правочину, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) з набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Відтак, договір факторингу - це фінансова послуга, за якою набувається відступлене право грошової вимоги до боржників, а саме - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Втім, за Договором купівлі-продажу кредитного портфелю відступлено право грошової вимоги до Боржника ([PERSON]) та Поручителя ([PERSON]), які не є суб'єктами господарювання, що не відповідає вимогам закону - зазначеного вище Розпорядження №231 від 03 квітня 2009 р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». При ухваленні даного рішення між сторонами спору суд також керується тим, що за ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до фінансових послуг належить договір факторингу. Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг - Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», затвердж. Указом Президента України від 23.11.2011 р., Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та виконання Конституції України та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Відтак, суд погоджується із доводами позивача щодо відсутності у фактора прав на придбання права відступної вимоги до фізичної особи/фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання за договором, на якому базується таке відступлення, в даному випадку лише в частині оспорюваного договору щодо права вимоги до Боржників (їх Поручителей), а саме в частині щодо поручителя [PERSON] щодо сплати загальної суми заборгованості Боржника перед Продавцем за Кредитними договорами, через що позов підлягає задоволенню з підстав, зазначених в ньому: ч. 1 та ч. 3 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: approved