Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував таким. У жовтні місяці 2015 року між ним, [PERSON], та [PERSON] було укладено договір позики, підтвердженням чому є розписка відповідного змісту, згідно якої позивач передав останній грошові кошти в розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) гривень. Відповідно до умов вказаної розписки, відповідач строком до 31.12.2015 року зобовязувалась повернути 5 000 (пять тисяч) грн., а після закінчення строку, обумовленого в розписці, зобовязувалась повернути решту грошових коштів, які вона отримала відповідно до договору позики. Проте в установлений строк [PERSON] не виконала узяті на себе зобовязання за договором та не повернула борг, в добровільному порядку сплатити кошти відмовляється, у звязку з чим позивач просить суд здійснити захист його порушених прав в судовому порядку та стягнути із відповідача на його користь борг за договором позики та вирішити питання судових витрат. В судове засідання позивач та його представник не зявились. Представник позивача [PERSON] у поданій до суду заяві позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча була повідомлена за зареєстрованою адресою місця проживання наданою за відомостями органу місцевого самоврядування та відповідного підрозділу ГУДМС у Вінницькій області. Клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у її відсутності до суду не направила. Приймаючи до уваги, що представник позивача використав надане йому ч.2 ст.158 ЦПК Укравїни право заявляти клопотання про розгляд справи у його відсутності, а неявку відповідача суд визнає неповажною, оскільки в силу приписів ст.74 ч.5 ЦПК України вона вважається повідомленою належним чином, отож підстав для відкладення розгляду справи суд не вбачає, тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку, при цьому не здійснюючи фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. Як убачається із розписки (а.с.8), [PERSON] позичила у [PERSON] 16\~000 (шістнадцять тисяч) гривень, з яких 5\~000 (пять тисяч) гривень, зобовязалась повернути до 31.12.2015 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, висловлено наступний висновок, який обовязковий для всіх судів України. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зібрані у справі докази підтверджують, що між сторонами цього спору було укладено у письмовій формі саме Договір позики, який засвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної договором суми грошових коштів та отримання останнім від кредитора певної грошової суми. Відповідно до Загальних положень про зобовязання, а саме ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту ст. 526, 530 ЦК України випливає, що зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та ЦК України та у встановлений у зобовязанні строк. Згідно ст. ст. 610, 611, ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання та в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Враховуючи ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Судом встановлено, що у добровільному порядку відповідач грошові кошти в обумовленому договором розмірі та строки позивачеві не повернув. Ураховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені зібраними у справі доказами у контексті правових норм, що регулюють вирішення даного спору, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується приписами ст.88 ЦПК України, отож суд присуджує до стягнення із відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved