Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить позбавити [PERSON], [INFO], права користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а також, просить зняти з реєстрації місця проживання відповідача за вищезазначеною адресою. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він, [PERSON] Геннадієвич, є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Право власності на житло підтверджується договором купівлі-продажу № 7231 від 30.12.2010 року. Відповідач [PERSON] є знайомим позивача, зареєстрований у зазначеній квартирі з 16.07.2014 року, але фактично не проживає з вересня 2015 року і по теперішній час, у звязку із виїздом за межі України до Англії на постійне місце перебування. На звернення позивача про добровільне зняття з реєстраційного обліку, відповідач зазначив, що не має можливості повернутися до України. У звязку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду. Представник позивача [PERSON] надав до суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, однак надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, де зазначив, що проти позовних вимог не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 4 ст.174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем, суд за наявності підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що в даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи і інтереси інших осіб. У відповідності до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2010 року, житлова квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. Копія договору купівлі-продажу міститься в матеріалах справи. Факт належності позивачу права власності на зазначену квартиру також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», технічним паспортом, витягом з Державного реєстру право чинів наданий приватним нотаріусом [PERSON] 16.07.2014 року за вказаною адресою був зареєстрований відповідач [PERSON]. Відповідно довідки № 523 КП «Жилкомсервіс» дільниця № 5 від 22.03.2016 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON]. З позовної заяви вбачається, що відповідач не проживає у вищезазначеній квартирі з вересня 2015 року. Положенням ст. 317 Цивільного кодексу України визначено, що кожен громадянин має право вільно володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому на праві власності майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 71 Житлового Кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 Житлового Кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, суд прийшов до висновку, що так як відповідач [PERSON] більше шести місяців без поважних причин не мешкає у квартирі [ADDRESS], у звязку з чим втратив право користування вищевказаною житловою площею.

Outcome: approved