Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом щодо стягнення з відповідача 234035,04 гривень інфляційних втрат та 12124,90 гривень трьох процентів річних, нарахованих за період невиконання рішення Трускавецького міського суду Львівської області у справі №457/1072/14-ц за період з 01.10.2014 року по 03.04.2015 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 19.09.2014 року Трускавецьким міським судом Львівської області у справі № 457/1072/14-ц повністю задоволено позовні вимоги позивача, а саме: розірвано Попередній договір купівлі-продажу, посвідчений 22.12.2012 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Мицак Ю.Р., реєстраційний номер 439, укладений між позивачем та відповідачем, а також стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 799300,00 гривень та 243,60 гривень судового збору. В подальшому ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.02.2015 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. 17.03.2015 року Постановою про відкриття виконавчого провадження, виданою заст. начальника Відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Кушнір С.Т. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого листа від 06.03.2015 року у справі № 457/1072/14-ц, а 06.04.2015 року на банківський рахунок позивача з депозитного рахунку Відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції надійшли грошові кошти в сумі 799543,60 гривень. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити. Відповідач [PERSON] та його захисник позову не визнав, вказуючи на його безпідставність, додатково пояснили, що рішення суду боржником виконано в термін, визначений постановою державного виконавця державної виконавчої служби, тобто добровільно, а тому просять в позові відмовити. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений частиною другою зазначеної статті. Матеріалами справи встановлено, що 19.09.2014 року Трускавецьким міським судом Львівської області у справі №457/1072/14-ц повністю задоволено позовні вимоги позивача, а саме: розірвано Попередній договір купівлі-продажу, посвідчений 22.12.2012 року приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Мицак Ю.Р., реєстраційний номер 439, та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти, в сумі 799300,00 гривень та 243,60 гривень судового збору. В подальшому ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10.02.2015 року вищевказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. Також судом встановлено, що 17.03.2015 року Постановою про відкриття виконавчого провадження, виданою заст. начальника Відділу ДВС Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Кушнір С.Т. було відкрито виконавче провадження з примусового виконання Виконавчого листа від 06.03.2015 року у справі №457/1072/14-ц, а 27.04.2015 року у відповідності до п. 8 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено Постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним виконанням боргового зобов'язання, яке фактично було проведено 03.04.2015 року. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює договори та інші правочини. Враховуючи норми ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У частині 3 ст. 510 ЦК України, визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Вищезазначене зобов'язання зводиться до сплати грошей, а отже, є грошовим зобов'язанням. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12 та від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, які в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України. Посилання відповідача на факт виконання грошового зобов'язання в термін, який визначений постановою державного виконавця в силу вимог ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», як на факт добровільного виконання рішення суду, суд вважає необґрунтованим з огляду на наступне. Відповідно до преамбули Закону України «Про виконавче провадження», цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Також статтею 1 вищевказаного закону України визначається, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно частини 2 п. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Також відповідно до частини 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» визначається, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення. З огляду на вищевказане, звернення особи до органів державної виконавчої для виконання виконавчого документа по своїй суті являється зверненням щодо примусового виконання судового рішення, оскільки відсутні будь-які ознаки чи докази його добровільного виконання боржником. В свою чергу виконання боржником зобов'язання щодо повернення грошових коштів в термін визначений ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», тобто термін для самостійного виконання судового рішення, не вказує на факт добровільного виконання рішення суду, а лише є доказом виконання грошового зобов'язання в порядку його примусового виконання відповідними органами згідно Закону України «Про виконавче провадження». Судом також не здобуто жодних доказів, які б вказували на прагнення відповідача в добровільному порядку, до моменту звернення позивача до органів державної виконавчої служби, здійснити повернення грошових коштів на користь позивача, таких як, наприклад, звернення з проханням щодо зазначення банківських реквізитів для перерахування коштів тощо. З розрахунку інфляційного відшкодування за період з 01.10.2014 року по 31.03.2015 року вбачається, що загальна сума інфляційних втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання відповідача становить 234035,04 гривень, а з розрахунку трьох процентів річних, нарахованих за аналогічний період вбачається, що загальна сума три процентів річних від суми боргу становить 12124,90 гривень. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Системний аналіз наведених вимог законодавства та зважаючи на вищевикладене, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved