Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS], усунути перешкоди у здійснення права власності та зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за ним зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS]. Позивач зазначав, що позбавлений можливості в повній мірі реалізувати своє право власності, у зв'язку з тим, що у вищевказаному будинку зареєстрована [PERSON], яка не є членом його сім'ї. Позивач та його представник [PERSON], що діяла на підставі довіреності, у судовому засідання підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення та пояснивши, про обставини викладені вище. Відповідачка до судового засідання не з'явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, заперечень проти позову не подала. У зв'язку з неявкою відповідача, згідно положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлює заочне рішення). За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та його представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] отримав у спадщину житловий будинок [ADDRESS]. З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, вбачається, що вищевказаний житловий будинок зареєстрований за [PERSON]. Проте, у будинку [ADDRESS] також зареєстрована [PERSON], яка у даному будинку не мешкає тривалий час, що було підтверджено в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON], [PERSON]. Згідно відповіді Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], проте зі скаргами та заявами щодо здійснення перешкод за місцем реєстрації з 2010 року по теперішній час не зверталася. Відповіддю № 637 від 21.11.2014 року КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 3» повідомили, що [PERSON] за медичною допомогою у період з 2010 року по теперішній час не зверталася. За правилом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду з позовом про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та своїми правами щодо предмету спору розпоряджається на власній розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основополжних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., «Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК,). Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоб би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартир користукватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із вищезазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника квартирою права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Таким чином, права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника квартири на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК. Натомість частина 4 ст. 156 ЖК передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, за умови збереження права власності на квартиру цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК, ст. 311 ЦК, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За змістом ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідачки в зазначеному будинку, порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою. Що стосується вимог про зняття відповідачки з реєстраційного обліку, то відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Рішення про визнання особи такою, що втратила право користування є підставою для зняття його реєстрації за спірною адресою, а тому додаткового рішення з цього приводу не вимагається. Оскільки вирішення цього питання до звернення позивача до міграційної служби є передчасним, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Outcome: partial