Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що позивач надає послуги водопостачання та водовідведення споживачам, які повинні оплачувати дані послуги щомісяця; за адресою: [ADDRESS] є відповідальним квартиронаймачем [PERSON] (відповідач), якій відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Станом на 31.07.2018 заборгованість по оплаті послуг з водопостачання та водовідведення за вказаним рахунком складає 22248 грн. 72 коп. Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 30.09.2001 по 31.07.2018 в сумі 35039,12 грн., з яких: 22248,72 грн. сума основного боргу, 2256,47 грн. сума 3 % річних та 10533,93 грн. інфляційне збільшення. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав частково та надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій просив застосувати позовну давність до позовних вимог позивача, обгрутовуючи її тим, що позивач звернувся до суду 01.08.2019, таким чином трирічний строк позовної давності почався з серпня 2016 року, тому суми, які були нараховані до серпня 2016 року не підлягають задоволенню. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст.ст. 77-80 ЦПК України, місце проживання відповідача з 05.03.1977 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується інформацією підрозділу ГУ ДМС УДМС на України, наданою на запит суд (а.с.17). На ім`я відповідача відкрито особовий рахунок № [NUMBER] (а.с.5-9). За наданими позивачем розрахунками заборгованості у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання зі сплати послуг з водопостачання та водовідведення, заборгованість відповідача по оплаті наданих позивачем послуг з водопостачання та водовідведення за період з 30.09.2001 по 31.07.2018 в сумі 35039,12 грн., з яких: 22248,72 грн. сума основного боргу, 2256,47 грн. сума 3 % річних та 10533,93 грн. інфляційне збільшення (а.с. 5-9). Спірні правовідносини склалися із обов`язку сплачувати за надані послуги з водопостачання та водовідведення. Дослідив докази в межах заявлених суду вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1\~ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»\~предметом регулювання цього\~Закону\~є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання недопустима. Відповідно до ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з\~ч.\~2\~ст.\~625\~ЦК України\~боржник,\~який прострочив\~виконання грошового\~зобов`язання,\~на вимогу\~кредитора зобов`язаний\~сплатити суму\~боргу з\~урахуванням встановленого\~індексу інфляції\~за весь\~час прострочення,\~а також\~три проценти\~річних від\~простроченої суми,\~якщо інший\~розмір процентів\~не встановлений\~договором або\~законом. Споживач зобов`язаний\~оплатити послуги,\~якщо він\~фактично користувався\~ними.\~Відсутність договору\~сама по\~собі не\~може бути\~підставою для\~звільнення споживача\~від оплати\~комунальних послуг\~(Постанова\~Верховного суду\~України від\~20.04.2016\~року у\~справі №6-2951цс1). Звертаючись до суду із даним позовом, позивач, обравши певний спосіб захисту (ст. 16 ЦК), на власний розсуд визначився також із колом відповідачів, та подав до суду позов саме до відповідача, на ім`я якого відкрито особовий рахунок та який має право користування та, як наслідок, є користувачем наданих позивачем послуг.. Суд бере до уваги, що представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог позивача. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» (даліКонвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше регулятивне, друге охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Судом встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги за період з 30.09.2001 по 31.07.2018, втім, з позовом до суду звернувся лише 01 серпня 2019 року. Відтак, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості за період 30.09.2001 по 30.07.2016. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6). За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На переконання суду позивач виконав обов`язок доказування в частині наявної заборгованості по сплаті наданих послуг у відповідача, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 76 81 ЦПК України. Таким чином, у позивача були підстави для звернення з даним позовом, в результаті дій відповідача порушені права позивача, які підлягають поновленню у спосіб, обраний позивачем (ст.ст. 11, 16 ЦК України). Разом з тим, з урахуванням надходження заяви відповідача про застосування строку позовної давності з позивача на користь відповідача підлягає стягненню заборгованість за надані послуги з водопостачання та водовідведення, яка утворилася станом на 31.07.2018 (за період з 31.07.2016 по 31.07.2018) в розмірі основного боргу 5199, 49 грн. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України: судові витрати відносяться на рахунок відповідача, який винен на користь позивача відшкодувати сплачений ним судовий збір, пропорційно до задоволених вимог.

Outcome: approved