Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи тим, що [INFO] року помер його батько [PERSON], у зв'язку з чим відкрилася спадщина. Він являється спадкоємцем першої черги за законом, однак своєчасно не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як вважав, що оскільки він є сином спадкодавця і в нього знаходяться правовстановлюючі документи на спадкове майно, то це свідчить про прийняття спадщини. Також у нього погіршився в цей період стан здоров'я. Вважаючи ці причини поважними, просив визначити йому додатковий строк для вчинення вказаний дій. В судовому засідання позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини викладені в позові. Також доповнив, що на час смерті батько проживав у сім'ї відповідача [PERSON], бо він (позивач) тривалий час хворів на туберкульоз. [PERSON] є спадкоємцем за правом представлення частки, що належала б його батькові, другому сину спадкодавця [PERSON], оскільки той помер раніше. Останній спочатку думав оформляти спадщину, але в подальшому повернув йому правовстановлюючі документи на земельну ділянку, повідомивши, що йому оформляти спадщину ніколи. Вважав наведені ним обставини були поважними причинами пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлений належними чином, в судове засідання не з'явився по невідомій причині, клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву не надав. За згодою позивача, суд, відповідно до ст.280 ЦПК України, ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Вислухавши доводи позивача, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що [INFO] року помер батько позивача [PERSON], який мешкав в с. Михайлівка, Буринського району Сумської області, у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли усі права та обов'язки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, свідоцтвом про народження позивача, державним актом на право приватної власності на землю (а.с.6,7,9). З довідки Михайлівської сільської ради Буринського району Сумської області вбачається, що на момент смерті спадкодавець проживав в [ADDRESS]. З ним проживали та були зареєстровані, в тому числі рідний онук [PERSON], відповідач по справ (а.с.8). Відповідно до повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження та актового запису про смерть [PERSON] є сином [PERSON] і помер [INFO] року, тобто до відкриття спадщини після померлого [PERSON]. Таким чином судом встановлено, що відповідач [PERSON], в силу ч.1 ст.1266 ЦК України, є спадкоємцем за правом представлення тієї частки, що належала б за законом його батьку [PERSON], якби він був живий на час відкриття спадщини. Позивач [PERSON] за положеннями ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом. Тобто, позивач і відповідач мають право на рівні частки у спадщині після померлого [PERSON], при цьому відповідач є спадкоємцем, який прийняв спадщину відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України. З положень ст.1223 ЦК України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1269 ЦК України, в редакції чинній на момент відкриття спадщини, встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). В силу ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом встановлено, що позивач не подав у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини після смерті свого батька, оскільки вважав, що спадщину оформив відповідач. Крім того, оскільки в нього перебували правовстановлюючі документи на нерухоме майно, що ввійшло до спадкової маси, сподівався, що це достатньо для прийняття спадщини. Вказані покази позивача суд вважає достовірними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і в своїй сукупності з іншими доказами є достатніми для того щоб встановити зазначені обставини справи. З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №54498263 видно, що спадкові справи після смерті [PERSON] не заводилися, а свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Також, згідно Інформаційної довідки №54498277, [PERSON] посвідчив в Михайлівській сільській раді заповіт 02.12.1993 року, реєстраційний номер №133. Між тим, відповідно до довідки Михайлівської сільської ради №02-25/379 заповіт від імені [PERSON] сільською радою не посвідчувався. Таким чином судом не встановлено наявність спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину. Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. При цьому, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй Постанові від 17.10.2018 року в справі №681/203/17-ц , принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Виходячи з наведеного та враховуючи, що спадщина до теперішнього часу є відкритою і судом не встановлено фактичних даних про її оформлення іншими особами, а позивач пов'язаний зі спадкодавцем кровним походженням, усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивача виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, суб'єктом яких він є, суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений ним з поважних причин наведених вище, так як вони були для нього об'єктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили йому своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Таким чином зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved