Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, стягнути з нього 480 000,00 євро в еквіваленті в гривнях за офіційним курсом, встановленим НБУ на день ухвалення судом рішення, пеню у розмірі 24 344 987,29 грн., 3% річних у розмірі 1 000 479,06 грн. Зазначає, що згідно договору позики № 2/2012 від 15.11.2011 року позичальник до 20.07.2012 року повинен повернути 60 000,00 євро, а до 24.08.2012 року 420 000,00 євро. 05.08.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 20.10.2015 року представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 22.09.2015 року, 20.10.2015 року відповідач в судові засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи, з цього та вимог ст. 77 ЦПК України, суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 15.11.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено безпроцентний договір позики № 2/2012 (надалі - договір), за умовами якого позивач передав відповідачу позику в розмірі 480 000,00 євро, яку останній повинен повернути наступними платежами: 60 000,00 євро до 20.07.2012 року, 420 000,00 євро до 24.08.2012 року (п. 2.3. договору). У відповідності до умов договору позики відповідачем на підтвердження отримання грошових коштів видано відповідну розписку від 15.06.2012, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 9). Таким чином, виходячи з вище встановленого суд вважає, що позивач свої зобов'язання за договором позики у повному обсязі виконав та надав відповідачу позику в розмірі 480 000,00 євро. Позивач вказує, що в порушення умов договору відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання по поверненню суми позики не виконав, в зв'язку з чим у нього виникло прострочене зобов'язання. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд зазначає, що зазначений вище договір підписаний в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнаний недійсним. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення суми позики в розмірі 480 000,00 євро визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи те, що станом на день винесення рішення офіційний курс гривні до євро встановлений НБУ в розмірі 24,50 грн., то до стягнення підлягає 11 760 000,00 грн. Що стосується заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача пені та 3% річних, слід зазначити наступне. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, в силу наведених положень законодавства, пеня може бути стягнута в іншому розмірі ніж подвійна облікова ставка Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, в разі, якщо таке передбачено договором (встановлено за згодою сторін). В п.3.1. договору сторони погодили, що у разі неповернення платежів по позиці в строки визначені п. 2.3. договору, відповідач сплачує позивачу пеню в розмірі 0,2 % від суми позики за кожний день прострочки до повного повернення суми позики. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені, відповідно до статті 253 ЦК України, обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Оскільки, право на стягнення пені в позивача виникло з наступного дня після дати зазначеної в п. 2.3. договору, а саме 21.07.2012 року (щодо повернення позики в розмірі 60 000,00 євро), а 25.08.2012 року (щодо повернення позики в розмірі 420 000,00 євро -), а до суду він звернувся лише - 21 липня 2015 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову (з 20.07.2014 року по 20.07.2015 року). Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 03 вересня 2014 року справа № 6-100 цс 14). Враховуючи викладене вище, судом було зроблено власні розрахунки пені та встановлено, що за період з 20.07.2014 року по 20.07.2015 року до стягнення підлягає 2 358 443,74 грн., а не 24 344 987,29 грн., виходячи з наступного розрахунку (480 000,00 євро*0,2%:365*165 (з 20.07.2014 р. по 31.12.2014 р) = 43397,26 євро*24,50 грн. = 1 063 232,87 грн. + (480 000,00 євро*0,2%:365*201 (з 01.01.2015 р. по 20.07.2015 р) = 52865,75 євро*24,50 грн. = 1 295 210,88 грн.). Таким чином, вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 2 358 443,74 грн. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та річних. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 1 жовтня 2014 року справа № 6-113 цс 14). Врахувавши зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача боргу за договором позики з урахуванням 3% річних в розмірі 1 000 479,06 грн., є обґрунтованою в зв'язку з чим підлягає задоволенню в заявленому позивачем розмірі. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial