Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить суд стягнути з відповідача на користь [PERSON] - борг за договором позики від 08.10.2008 року у сумі - 6125 (шість тисяч сто двадцять п'ять) гривень, 1886 (одна тисяча вісімсот вісімдесят шість) грн. - індекс інфляції за весь час прострочення та пеню за весь час прострочення у сумі 898(вісімсот дев'яносто вісім) грн. 10 коп., а всього 8909 грн. 60 коп. Свої вимоги мотивував тим, що 08 жовтня 2008 року між ним та відповідачем був укладений договір позики у письмовій формі на суму 6125 гривень. Згідно п.1 даного договору відповідач взяв у нього у борг 6125 гривень і зобов'язався повернути зазначену суму грошових коштів щомісячними рівними частинами в термін до 10.01.2009 року, що передбачено п.2 вказаного договору. Відповідач на його неодноразові прохання повернути вказані грошові кошти не реагував, жодного платежу не здійснив. В термін обумовлений у договорі грошові кошти не повернув, не сплатив жодного платежу. Крім цього, оскільки відповідач з 11.01.2009 року по 01.12.2013 року не повернув йому взяті в борг грошові кошти, то з нього підлягає стягненню 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за вищевказаним договором позики за період з 11.01.2009 року по 01.12 .2013 року в розмірі 898 гривень 10 копійок. Також, з відповідача на його користь підлягає стягненню сума індексу інфляції за період з 11.01.2009 року по 01.12.2013 року в розмірі 1886 грн. 50 коп. В судовому засіданні позивач наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених в позові. При цьому пояснив, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогами про повернення йому суми боргу за договором позики. Пояснив, що пропустив строк звернення до суду, оскільки відповідач обіцяв йому повернути борг, інших поважних причин пропуску строку звернення до суду у нього немає. Факт звернення до відповідача з вимогами про повернення боргу підтвердили свідки у судовому засіданні. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, зі змісту яких вбачається, що між ним та позивачем були робочі стосунки, дійсно договір позики від 08.10.2008 року був складений у його присутності та підписаний ним, але вказану у договорі суму грошей він від позикодавця не отримав. Так, пояснив, що у позивача зникли 20 тисяч гривень, які знаходилися у сейфі, тоді він примусив його і ще дві людини написати розписки на різні суми, пояснивши що це тільки формальність і він не буде звертатися до суду про стягнення суми боргу, таким чином скоїв щодо нього шахрайські дії. З вимогою про повернення грошей позивач ніколи до нього не звертався. Просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову, оскільки з моменту початку течії позовної давності пройшло 4 роки та 10 місяців. Вислухавши позивача, відповідача, опитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.10.2008 року між сторонами укладений договір позики, згідно якого [PERSON] як позикодавець передав позичальнику [PERSON] грошові кошти в розмірі 6125 грн., а позичальник в свою чергу зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів в строк до 10.01.2009 року. Вказаний договір укладений у присутності свідків і підтверджує факт отримання грошових коштів та строк їх повернення, визначений сторонами (а.с.5). Відповідач свої зобов'язання, передбачені договором позики не виконав, після спливу строку повернення суми позики, грошові кошти в розмірі 6125 грн. не повернув. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є приватним підприємцем, працює разом з позивачем. У 2009 році позивач попросив її скласти договір позики. У її присутності відповідач підписав договір позики на суму 6125 грн., але сам факт передачі грошей вона не бачила. Пояснила, що позивач дзвонив відповідачу у її присутності декілька разів, у 2009 та 2011 роках. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює приватним підприємцем, часто їздить з позивачем у справах. [PERSON] йому багато разів розповідав, що у Нижньогірському районі АР Крим у нього є боржник, і коли вони приїжджали у Нижньогірський район, [PERSON] при ньому дзвонив з мобільного телефону і він чув, що розмова була про повернення грошей, однак з вірогідністю стверджувати, що позивач розмовляв саме з боржником [PERSON] він не може, так як [PERSON] прізвище, ім'я та по-батькові свого боржника йому ніколи не називав. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ч.1ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст.545 ЦК України наявність боргового документу свідчить про невиконання боржником зобов'язання. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на викладене, судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики та зобов'язаний повернути суму позики позивачу. При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача в тій частині, що відповідач фактично не отримував грошові кошти, а склав розписку під фізичним примусом позивача, оскільки вказані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Разом з тим, позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Відповідно до ст.265 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності відповідно до ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку . Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач в письмовій заяві наполягає на застосуванні наслідків пропущення строку позовної давності. Обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності матеріали справи не містять. Позивач надав заяву в якої просив суд поновити йому строк позовної давності у зв'язку з тим, що він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг у 2011 та 2013 році, що також можуть підтвердити свідки [PERSON], [PERSON] Суд вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки сторони визначили строк виконання зобов'язання 10.01.2009 року, та саме з цього строку в разі невиконання зобов'язання починає спливати строк позовної давності. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалося, що відповідач з часу настання строку виконання зобов'язання та до часу звернення позивача до суду не сплатив позивачу жодної суми за договором позики. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. Суд вважає, що саме по собі невиконання умов договору відповідачем свідчить про те, що позивачу було відомо про порушення його права саме з 10.01.2009 року. Вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд вважає, що позивач не довів в судовому засіданні поважності пропуску ним строку позовної давності, не довів обставин, за яких він не мав можливості звернутись до суду раніше за захистом свого порушеного права. Більш того, у судовому засіданні пояснив, що у нього відсутні будь-які поважні причини, які б перешкоджали йому до цього часу звернутися до суду із позовом, через що суд вважає, що відсутні поважні причини для поновлення позивачу строку звернення до суду і вважає доцільним застосувати позовну давність до спірних відносин сторін, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Посилання позивача на те, що свідки у судовому засіданні підтвердили неодноразові звернення до відповідача з вимогами про повернення боргу, що є поважною причиною пропуску строку звернення до суду, суд не може прийняти до уваги. Так у судовому засіданні жоден з допитаних свідків не підтвердили факту тривалого, протягом 3 років звернення до відповідача з вимогами про повернення боргу. Свідок [PERSON] пояснила, що позивач дзвонив відповідачу у її присутності 2 чи 3 рази, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач дзвонив у його присутності чоловіку, який живе у Нижньогірському районі АР Крим з вимогою повернення грошей, але стверджувати, що саме позивач дзвонив відповідачу не може, оскільки за час розмови не чув ні прізвища, ні імені, ні по-батькові абонента. Більш того, позивач у судовому засіданні пояснив, що відповідач деякий час проживав у Нижньогірському районі, а потім переїхав жити до м.Феодосія, що свідчить про те, що позивачу було відомо про місце знаходження відповідача, але до нього з письмовими вимогами про повернення суми боргу не звертався. Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також норм діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства, враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження пропущення ним позовної давності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного, ст.ст.265, 265, 267, 526, ч.1 ст.610, ч.1 ст.612, 625, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: dismissed