Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача, мотивуючи позов тим, що відповідач [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав Заяву №б/н від 24.04.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Банк свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачу [PERSON] кредита відповідач не виконував належним чином умови договору та має заборгованість за кредитом та відсоткам за користування кредитом станом на 01.06.2016 року в загальній сумі 16592,11 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Окрім того, просить стягнути на свою користь судові витрати у вигляді суми сплаченого судового збору в сумі 1378 грн. Крім того, судом прийнята до спільного розгляду зустрічна позовна заява, в якій позивач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом в якому просив визнати факт порушення його прав як споживача при оформленні кредиту з боку ПАТ КБ «Приватбанк; визнати недійсним кредитний договір у вигляді Анкети-Заяви б/н від 24.04.2012 р.; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь матеріальну шкоду в розмірі 6865,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що 24.04.2012 р. звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою надання йому кредиту на придбання товару. Йому запропонували оформити кредитну картку та надали шаблон Анкети-Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яку він заповнив та виявив бажання оформити кредит на платіжну картку «Кредитка Універсальна GOLD» з лімітом 1500,00 грн., а отримав картку «Кредитка VISA» з лімітом 300 грн. Для ознайомлення [PERSON] не надали в письмовій формі жодних документів, яим на його думку порушили його прва, не було укладено ніяких договорів, не надали копію Анкети-Заяви. Коли він не зміг сплачувати кредит, колектори від ПАТ КБ «Приватбанк» почали по відношенню до нього та його близьких агресивні дії: дзвінки з погрозами вдень і вночі, візити за місцем роботи, за місцем проживання, що шкодило його діловій репутації, та завдавало неприємності, душевних страждань близьким, сусідам та йому. Просив застосувати наслідки недійсності Анкети-Заяви у вигляді двосторонньої реституції. Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, вимоги зустрічного позову підтримали, просили його задовольнити. Суд, заслухав відповідача та його представника, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, вважає первісний позов підлягаючим задоволенню, а зустрічний позов таким, що не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ч. 3 ст.\~10, ст.\~60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у звязку з чим підписав Анкерту-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанк №б/н від 24.04.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При цьому він був ознайомлений та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами та підтвердив, що вказані Умови та Тарифи були надані йому у письмовому вигляді для ознайомлення та він отримала повну інформацію про умови кредитування. Також він погодився з тим, що Анкета-заява разом із пам'яткою клієнта, Умовами та тарифами складає договір про надання банківських послуг. Після підписання Анкети-заяви відповідач отримав картку №4149437713207833, строком дії до 07/2015 р. При цьому відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити\~відсотки за користування кредитом в строки та в порядку, встановлені умовами кредитування, які зазначені в Довідці про умови кредитування з використанням «Кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду». Отримання відповідачем кредитної карти 4149437713207833 підтверджується\~випискою про рух коштів. Відповідно п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 вказаних Умов та Правил надання банківських послуг, Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком. Відповідно до п.п. 2.1.1.2.1; 2.1.1.2.6;2.1.1.2.12 для надання послуг Банк видає клієнту картку, яка може використовуватися держателем для оплати товарів та послуг, отримання/внесення грошових коштів в банківських установах та через банкомати, для здійснення інших банківських операцій, передбачених договором. Відповідно до п.1.1.5.20. Умов та правил надання банківських послуг при порушені клієнтом строків платежів більше ніж на 30 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Відповідно до наданого суду розрахунку, заборгованість за договором б/н від 24.04.2012 року станом на 01.06.2016 року становить 16592,11 грн., яка складається з: тіло кредиту в сумі 7724,10 грн., нараховані відсотки за користування кредитом в сумі 1862,06 грн., нарахована пеня в сумі 5052,06 грн., нараховані штрафи в сумі 1050.00 грн., а також штрафи, нараховані відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500грн. (фіксована частина); 766,29 грн. (процентна складова), з них 362,40 грн. внесено коштів на погашення заборгованості 01.06.2015 р. (дата зміни облікових правил). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом також враховано, що відповідно до ч.1ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що [PERSON] висловив свою згоду на укладання кредитного договору саме у вигляді заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг, що підтверджується його підписом. Крім того, із заяви, що підписана відповідачем, вбачається, що він ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг та погодився на вказані умови. Згідно з виписки по картковому рахунку користувався кредитним лімітом шляхом отримання готівки та оплати послуг, товарів та отримуючи вказані кошти визнавав умови кредитного договору. Посилання відповідача [PERSON] на те, що він не отримував кредитну карту, за якою проводиться стягнення, були спростовані самим [PERSON] в судовому засіданні, який пояснив, що ніякі більше картки Приватбанку не отримував. Статтею 526 ЦК України\~визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст. ст.\~527,\~530 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлене договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню, у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ч.1\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст.\~1054, ч.2 ст.\~1050 ЦК України\~якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позичкодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Вказані положення також закріплені у п.1.1.3.2.2. та п.2.1.1.5.6. Умов та правил. \~Вирішуючи питання про наявність чи відсутність підстав для задоволення первісного позову суд виходить з того, що, як зазначено вище, при укладенні кредитного договору відповідачем були підписані анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та довідка про умови кредитування. Анкета-заява містить також і памятку клієнта, яка є відривною частиною анкети-заяви. Посилання представника відповідача на те, що відповідачем не підписано Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку суд до уваги не приймає, оскільки в зазначеній вище анкеті-заяві вказано, що відповідач ознайомлений з Умовами та Правилами, і відповідач підтвердив це своїм підписом. Отже, первісний позов підлягає задоволенню. Щодо вимог за зустрічним позовом, то суд не погоджується з твердженнями представника відповідача [PERSON] про відсутність письмової форми кредитного договору, оскільки це спростовано вище викладеними доводами з посиланням на письмові докази у справі. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що кредитну картку йому навязали, кредитний ліміт по картці збільшили не знайшли свого підтвердження в ході розгляді справи, оскільки відповідач в судовому засіданні пояснив, що користувався збільшеним кредитним лімітом і взагалі користувався кредитними коштами протягом 4 років. Суд також не вбачає передбачених\~статтею 203 ЦК України\~підстав недійсності даного кредитного договору. За умови відсутності підстав для визнання кредитного договору недійсним відсутні також і підстави для застосування передбачених частиною 1\~статті 216 ЦК України\~наслідків недійсності правочину та для задоволення зустрічних вимог про відшкодування моральної шкоди. Зазначені у розрахунку заборгованості відповідача за даним кредитним договором розміри заборгованості за кредитом та відсотками відповідачем не спростовані. Щодо позовних вимог про стягнення з банку на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн., суд виходить з наступного. Як на підставу стягнення моральної шкоди позивач посилається на ч.2\~ст.216 ЦК України\~та\~ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів». У звязку з тим, що у судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт душевних страждань з протиправною поведінкою щодо відповідача, його членів сімї, близьких родичів, приниження честі та гідності, підстави для застосування ч.2\~ст.23 ЦК України\~відсутні. Щодо посилання позивача на\~ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~як на підставу стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ч.2\~ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідност.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АРК, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання продукції для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди /збитків/, завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я продукцією у випадках, передбачених законодавством. Згідно до ч.1 ст.5 вищезазначеного Закону, продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати, виходячи з усіх обставин, зокрема, пов'язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням /утилізацією, переробкою/ цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію, у тому числі: представлення продукції споживачеві або користувачеві, включаючи її вигляд, склад, упаковку, маркування та іншу інформацію про продукцію, її споживання, використання та знищення /утилізацію, переробку/; використання продукції, яке обґрунтовано можна передбачити; час, коли продукцію було введено в обіг. 17 вересня 2011 року набув чинності Закон від 19 травня 2011 р. №3390-VI «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції», яким установлено порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є рухомим майном. Порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є нерухомим майном, а також шкоди, завданої внаслідок недоліків робіт і послуг, регулюється нормамиЦК(статті 1209 - 1211). У вказаному Законі надано визначення понять «шкода» (ст.1) і «дефектна продукція» (ст.5), чим усунуто раніше існуючу прогалину. Отже, відповідно до цього Закону шкода - це завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь-якого об'єкта права власності, за винятком самої продукції, що має дефект. Таким чином, згідно вимог чинного законодавства, які були детально узагальнені в Судовій практиці Верховного Суду України від 01.02.2013 року, моральна шкода відшкодовується лише у випадках, коли вона завдана внаслідок недоліків товарів, які є рухомим майном, а порядок відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, які є нерухомим майном, а також шкоди, завданої внаслідок недоліків робіт і послуг, регулюється нормами ЦК (статті 1209 - 1211). З огляду на те, що право споживача на відшкодування моральної шкоди передбачено лише у випадках, коли така шкода заподіяна небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів заподіяння останній загрози для життя і здоров'я такою продукцією. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні вимог зустрічного позову. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 1378 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору.

Outcome: approved