Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договорами позик та розписками, трьох процентів річних, подвійної облікової ставки та пені посилаючись на те, що передав відповідачу у позику 10000 грн. до 08 жовтня 2013 року та 3000 грн. до 01травня 2014 року. Від повернення коштів відповідач відмовляється. Тому вимушений звернутися до суду про стягнення боргу. У судове засідання позивач зявився, підтримав позовні вимоги та надав суду пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Відповідач у судове засідання з'явився, визнав позов частково у розмірі десяти тисяч гривень. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши думку учасників процесу вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між сторонами укладено договора позик з розписками відповідача посилаючись на те, що позивач передав відповідачу у безпроцентну позику 10000 грн. за договором №1 від 18 липня 2013 року на строк до 08 жовтня 2013 року та за договором №2 від 06 березня 2014 року суму безпроцентної позики у розмірі 3000 грн. до 01травня 2014 року. Відповідач у визначений строк зобовязання не виконав. Сума простроченого зобовязання за договором №1 складає 1000 грн., період прострочення 365 днів і тривав з 31.03.2014р по 31.03.2015 рік за договором №2 складає 3000 грн., період прострочення 335 днів та тривав з 01.05.2014 р. по 31.03.2015 р. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Крім цього, згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Суд вважає, що волевиявлення відповідача підтверджується власноруч написаною розпискою. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З врахуванням наведених вище аргументів суд рахує, що відповідачем не доведено у судовому засіданні та не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про стягнення коштів за розпискою. Суд вважає, що позивач має право на повернення основного боргу згідно перевіреного судом розрахунку заборгованості у розмірі 13000 грн., індекс інфляції 7688 грн., 3% річних 630 грн., пені у розмірі 5209 грн. тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги і є обґрунтованими в цій частині та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні тому зазначена сума заборгованості підлягає до стягнення. Суд рахує, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 5000 грн., передбаченого п.3.3 договору позики №1 від 18 липня 2013 року не підлягають до задоволення так, як позивачем не доведено у судовому засіданні та не представлено доказів в силу вимог ст.. 60 ЦПК України щодо здійснення відповідачем правочинів без згоди позикодавця які б погіршували фінансове становище останнього. Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню пропорційно до задоволених позовних вимог На підставі викладеного та

Outcome: partial