Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, підставність якого обґрунтував тим, що 28.03.2017 між ним, [PERSON], та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів в сумі 54 000, 00 грн. терміном до 28.04.2017. На підтвердження отримання коштів обумовлених договором, [PERSON] було написано розписку. Проте в установлений строк [PERSON] не виконав узяті на себе зобовязання та не повернув грошові кошти у визначений строк в добровільному порядку, що стало підставою для звернення позивача до суду із позовом, в якому він просить суд здійснити захист його порушених прав в судовому порядку та стягнути із відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 54\~000, 00 грн. та вирішити питання судових витрат. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини викладені у позовній заяві, просили суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що у позивача безпосередньо грошових коштів не позичав, а у іншої особи, якій їх і повертав частинами також передав останньому належний йому транспортний засіб у заставу. Договір позики підписав на прохання позивача, не читаючи його. Суд, вислухавши пояснення сторін спору та представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, встановив, що 28.03.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] зобовязався надати у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 54 000,00 (п'ятдесят чотири тисячі) грн., а останній за умовами договору зобовязався повернути всю суму позики у строк, що ними визначений у п.3.1. Договору - до 28.04.2017. Як убачається із розписки складеної 28.03.2017 (а.с.4), [PERSON] отримав від [PERSON] на виконання вищевказаного договору грошові кошти у сумі 54 000,00 грн., що еквівалентно 2\~000 доларів США. Позивач звернувся до суду із даним позовом, вказуючи, що відповідач у визначений у Договорі строк грошові кошти не повернув, зустрічей уникає, що свідчить про порушення ним умов правочину та його законних прав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, яка є обовязковою для всіх судів України, висловлено , що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Досліджуючи надані позивачем оригінали Договору позики від 28.03.2017 та боргову розписку датовану цією ж датою, судом було встановлено, що сторони мали намір саме на укладення договору позики грошових коштів в сумі 54\~000 грн., що еквівалентно 2\~000 доларів США (на момент укладення договору), які було передано позикодавцем позичальнику, про що сторони засвідчили своїми підписами. Наведене свідчить, що між сторонами цього спору було укладено у письмовій формі саме Договір позики, а розписка засвідчує передання позикодавцем позичальнику визначеної договором суми грошових коштів та отримання останнім певної грошової суми. Відповідно до Загальних положень про зобовязання, а саме ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зі змісту ст. 526, 530 ЦК України випливає, що зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та ЦК України та у встановлений у зобовязанні строк. Згідно ст.ст. 610, 611, ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання, або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання та в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Враховуючи ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Зібрані у справі докази та перевірені в ході судового розгляду підтверджують порушення [PERSON] зобовязань взятих на себе за договором позики, отож наявність порушених прав позивача є очевидною. При цьому, доводи відповідача стосовно того, що він не брав грошових коштів у позивача та погашав борг перед іншою особою, передавши останньому у заставу належний йому транспортний засіб, не підтверджені жодними доказами в розумінні їх належності та допустимості, відтак такі доводи не беруться судом до уваги. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved