Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, просив розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем 26 травня 2015 року Личаківським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №108. Позов мотивує тим, що 26.05.2015 року зареєстрував шлюб з відповідачем. Від шлюбу є малолітній син [PERSON], [INFO]. Після народження дитини відбувся розлад в сім'ї, а саме стали виникати конфлікти та непорозуміння на побутовому грунті, що призвело до неприязних стосунків та неможливості спільного проживання. У звязку з тим, що з відповідачем проживають окремо, спільного господарства не ведуть, немають спільного бюджету та не підтримують подружніх відносин, а примирення є неможливим, тому звернувся до суду з відповідним позовом, який просить задоволити. Сторони в судовому засіданні пояснили, що не бажають проживати за місцем реєстрації кожного із них. Пояснень з приводу підстав розірвання шлюбу не висловили. Заслухавши думку сторін, оглянувши матеріали справи та справи №2-о/463/23/15, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215 ЦПК України, суд вважає, що в позові слід відмовити виходячи з наступних підстав. Як вбачається з долученого до матеріалів справи свідоцтва про шлюб серії І-СГ № 246352, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 26.05.2015 року та зареєстровано Личаківським відділом державної РАЦС реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, актовий запис №108 (а.с.5). Від шлюбу є малолітня дитина син [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 30.03.2015 року відповідачу [PERSON], на той час Адамчук, 16.08.1997 р.н надано право на шлюб з [PERSON], [INFO], позивачем по справі. Як вбачається зі змісту рішення основним мотивом для прийняття такого було перебування відповідача в стані вагітності та бажання укласти шлюб з позивачем. Частиною 1 ст.110 СК України, закріплено право одного з подружжя на предявлення до суду позову про розірвання шлюбу. Такий позов має бути обґрунтованим та містити покликання на дійсні підстави предявлення такого, що підтверджується належними та допустимими доказами, а також має не суперечити та відповідати інтересам подружжя та, за наявності, їхнім малолітнім чи неповнолітнім дітям. Вирішуючи позов одного з подружжя про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя (ч.1 ст.112 СК України). Оцінюючи заявлений позивачем позов на предмет підставності та підтвердження відповідними доказами, а також відповідності вимогам законодавства, суд виходять з наступного. Позивач, предявляючи до суду позов про розірвання шлюбу з відповідачем, не представив суду доказів про те, що їх з відповідачкою подружнє життя та збереження шлюбу є неможливим, не встановлено цього і в судовому засіданні, а тимчасовий розлад у сім'ї, конфлікти між подружжям, викликані випадковими причинами, а також необґрунтоване належними доказами небажання перебувати у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою не є достатніми підставами для розірвання їх шлюбу. Крім того, розірвання шлюбу між подружжям суперечитиме інтересам їхнього малолітнього сина, [PERSON], та порушуватиме його законодавчо закріплене право на сім'ю. Право дитини на сім'ю задекларовано як на міжнародному рівні у міжнародних документах про права дитини, зокрема у «Декларації прав дитини» та в «Конвенції ООН про права дитини», а також у вітчизняному законодавстві - Конституції України, Сімейному кодексі України, Законах «Про охорону дитинства», «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування». Сім'я є і залишається природним середовищем для фізичного, психічного, соціального і духовного розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Найважливішою умовою для розвитку дитини є її виховання в повноцінній сімї, на чому наголошують і положення Конвенції ООН про права дитини 1989 року, яка містить перелік норм, які повинні забезпечувати захист сімї. Дитина з самого народження має право знати своїх батьків та користуватися їх піклуванням. Право дитини на піклування з боку батьків може бути реалізоване лише за умови добровільного і належного виконання батьками своїх обовязків. Стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначає положення про розлучення дитини з сім'єю. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Зважаючи на те, що у відповідності до вимог ч.2 ст.112 СК України, судом не встановлено підстав для розірвання шлюбу між сторонами, а відтак їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу не суперечитиме їх інтересам, та інтересам малолітнього сина, а тому суд в позові відмовляє.

Outcome: dismissed