Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що його батьком, [PERSON], у 1972 році в с. Луковиця, по вул. Т. Шевченка, №5 Герцаївського району Чернівецької області було побудовано житловий будинок та зведено до нього господарські споруди. Незважаючи на те, що зазначений житловий будинок з часу забудови зареєстрований у Годинівській сільській раді Герцаївського району Чернівецької області за батьком, проте як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно останнім отримано не було. 10 червня 2015 року його батько помер. [PERSON] син спадкодавця, у встановлений законодавством строк звернувся до нотаріуса за для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті батька, проте нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. Зважаючи на те, що [PERSON] [PERSON] та [PERSON] діти спадкодавця, його брати та сестра від прийняття спадщини відмовились на його користь, то позивач просив визнати за ним право власності на вищевказане спадкове майно. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Годинівська сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позову не заперечують. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог позивача не заперечував та суду пояснив, що є братом позивача та сином померлого [PERSON] На час смерті батьків проживав окремо від них у власному господарстві. Спадщину як після смерті матері, так і після смерті батька не прийняв, на неї не претендує та подав нотаріусу заяву про відмову від спадщини після смерті батька на користь позивача. [PERSON] та [PERSON] треті особи в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. Втім за заявою останніх розгляд справи просили провести у їх відсутності та врахувати, що від частки у спадщині відмовилися на користь позивача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, третьої особи та дослідивши письмові матеріали по справі, вважає, за необхідне зазначити про наступне Так, з матеріалів справи вбачається, що по вул. Т. Шевченка, 5 в с. Луковиця Герцаївського району Чернівецької області розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. За даними Годинівської сільської ради Герцаївського району, житловий будинок з господарськими спорудами який розташований по вул. Т. Шевченка, 5 в с. Луковиця Герцаївського району зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1972 року (а.с.20). Нормою ч. 2 ст. 331 ЦК україни передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). [PERSON] право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Житлові будинки підлягають державній реєстрації згідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень». Проте, судом встановлено що вищевказаний житловий будинок у встановленому законодавством порядку не зареєстрований. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1972 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 18 грудня 2013 року в справах № 6-137 цс13. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. 15 серпня 1959 [PERSON] уклав шлюб із [PERSON]Д про що свідчить свідоцтво про шлюб № 224302 від 15 серпня 1959 року (а.с.88) Нормою ст. 60 СК України, передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічна норма закону містилася у ст. 22 КпШС України. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що житловий будинок який розташований в с.Луковиця по вул. Т. Шевченка, 5 Герцаївського району побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1972 року за [PERSON], тобто на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частки. 01 листопада 2006 року [PERSON] дружина [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть виданого виконкомом Годинівської сільської ради 02 листопада 2006 року серії 1-МИ за № 022429. (а.с.89) Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Частинами 2, 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Будь-яких доказів на підтвердження наявності заповіту від імені [PERSON] судом не встановлено, а значить спадкування має місце за законом. Нормою ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки ( ст. 1261 ЦК України). На момент смерті [PERSON] у вищевказаному господарстві були зареєстровані та проживали [PERSON] чоловік померлої та [PERSON] син останніх, тобто позивач по справі. (а.с.87) Відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місячного строку він не заявив про відмову від неї. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 1/2 частки спірного домоволодіння, яку успадкували в рівних частках [PERSON] - тобто чоловік, який пережив дружину та [PERSON], їх син - позивач по справі, а саме по 1/4 частці кожний. 10 червня 2015 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть виданого виконкомом Годинівської сільської ради 10 червня 2015 року серії 1-МИ за № 148238 (ас.23). Спадкодавець [PERSON] заповіту після себе також не залишив, відтак спадкування здійснюється за законом. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до матеріалів спадкової справи померлого [PERSON], позивач у передбачений законодавством шестимісячний строк 18 червня 2015 року, звернувся до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця (а.с. 67) [PERSON], [PERSON] та [PERSON] діти спадкодавця та відповідно спадкоємці першої черги за законом, на час смерті батька [PERSON] проживали окремо від нього, що підтверджується довідками Годинівської сільської ради Герцаївського району (а.с 15, 16, 17). Окрім цього, протягом строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулися з заявами до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини на користь позивача. (а.с.6 зворот, а.с.11, а.с. 11 зворот) Інших спадкоємців які би мали право на спадщину в т.ч. і обовязкову частку, після смерті [PERSON] судом не встановлено, підтвердженням чого є спадкова справа заведена щодо померлого. (а.с. 68-85) Постановою нотаріуса від 05 січня 2016 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Т. Шевченка, 5 в с. Луковиця Герцаївського району Чернівецької області з підстав відсутності правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок (а.с. 24). Ураховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] на момент смерті належало 3/4 частин спірного житлового будинку, та в порядку спадкування позивач своєчасно прийняв, але не може оформити її з підставі відсутності правовстановлюючих документів на нього, то саме в цій частині підлягають задоволенню вимоги позивача визнавши за ним право власності в порядку спадкування за законом на 3/4 частин житлового будинку, який розташований в с. Луковиця, вул. Т. Шевченка, 5 Герцаївського району Чернівецької області. На підставі ст.ст. 1217, 1222, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: partial