Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що відповідач порушує зобов'язання за кредитним договором та добровільно не згоден сплатити суму заборгованості. З зустрічним позовом до суду 23 червня 2015 року звернулася [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа [PERSON] про визнання недійсним договору поруки посилаючись на те, що фактично помилялась щодо прав та обовязків які виникли з підписання документу зміст якого, не було розяснено та даний правочин не відповідав її внутрішньому волевиявленню. У судове засідання представник позивача зявився, підтримав первісні позовні вимоги надавши суду пояснення, що відповідають змісту вимог та заперечив щодо зустрічного позову про визнання недійсним договору поруки. Відповідачі та представник [PERSON] адвокат [PERSON] у судове засідання з'явилися, позовні вимоги про стягнення заборгованості не визнали, підтримали зустрічні вимоги про визнання недійсним договору поруки. Відповідач [PERSON] пояснила суду, що є інвалідом з дитинства другої групи по зору та через свої вади не усвідомлювала, що укладає з банком договір поруки в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, зміст зазначеного договору їй не розяснювався. Представник відповідача також надав пояснення, що відповідають змісту позовних вимог. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що [PERSON] на момент отримання кредиту в банку не знала, що підписує договір поруки, представник банку не повідомив останню про наслідки та не розяснив істотні умови договору поруки. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають до часткового задоволення, зустрічні позовні вимоги про визнання договору поруки недійсним, підлягають до задоволення.. Судом встановлено, що 30 серпня 2007 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №НМІВАК00050120 та отримано кредит у розмірі 7641,10 дол. США на строк до 30 серпня 2012 року з сплатою процентів за користування кредитом, встановлених у договорі. Відповідач [PERSON] є поручителями за виконання [PERSON] зобовязання за кредитним договором згідно договору поруки №НМІВАК00050120 від 30 серпня 2007 року. Даними висновку судово-медичної експерної комісії Хмельницького обласного бюро судово медичної експертизи №7 від 16 лютого 2016 року підтверджується, що [PERSON] станом на 30.08.2007 року маючи отальмологічні захворювання, гостроту зору на правому оці 0,05, яка не корегувалася та сліпе ліве око в звязку з чим вона визнана інвалідом дитинства по зору і їй в1993 році встановлена друга група інвалідності безтерміново, не могла самостійно прочитати текст договору поруки №НМІВАК00050120 від 30 серпня 2007 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Вимогами ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання вказаного положення, а також пп. 2,3,5,6 ст. 203 ЦК України є підставою для недійсності правочину (ст.215 ЦК України). Загалом, відповідно до ст. 215 ЦКУ, виділяється дві групи підстав визнання договору не щодо істотних обчинним: 1) нікчемність - недійсність, яка прямо передбачена законом; 2) оспорюваність - виникає у випадках, коли недійсність договору прямо не передбачена законом, але одна з його сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. У такому випадку рішення про визнання правочину недійсним виноситься судом. Відповідно до ст.. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета. Обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати, або, навпаки, бути відсутніми, саме на момент вчинення правочину. Згідно п. 190 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Вимогами ч.1 статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір поруки вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Крім цього, у Постанові Верховного суду України від 16 березня 2016 року по справі №6-93цс16 визначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Представником позивача за первісним позовом не доведено суду факту вільного волевиявлення [PERSON] при укладенні договору поруки з ПАТ КБ «Приватбанк» а також, що воно відповідало внутрішній волі останньої, не знайшов підтвердження і той факт, що відповідач за первісним позовом [PERSON] мала повну уяву не лише про предмет договору, а й про досягнення згоди про всі його істотні умови , оскільки крім власних пояснень ніяких доказів на обґрунтування своїх заперечень щодо зустрічних вимог, суду не надано. Суд неодноразово роз'яснював представнику позивача за первісним позовом з їх сторони наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, крім того роз'яснював їх обов'язок надати докази на обґрунтування своєї правової позиції щодо заперечення зустрічних позовних вимог про визнання договору поруки недійсним. Останні належних та переконливих доказів суду не надали. Відповідач [PERSON] та її представник (позивачі за зустрічним позовом) у судовому засіданні надали докази наявності помилки щодо обставин, які мають істотне значення, не усвідомленості в діях відповідача під час укладання договору поруки, бажання останньої виступити гарантом у виконанні кредитного зобовязання [PERSON], що також підтверджується даними дослідженого висновку судово-медичної експертизи та збігаються з показаннями відподача [PERSON]. Враховуючи докази надані сторонами, судом встановлено факт помилки (обману) щодо обставин, що мають істотне значення при укладені договору поруки. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зважаючи на викладене, беручи до уваги, що відповідачем [PERSON] та її представником доведено у судовому засіданні та представлено докази, які вказують на порушення законних інтересів останньої також, зазначені порушення встановлено судом тому суд вважає, що заявлений зустрічний позов про визнання договору поруки недійсним є обґрунтованим та підлягає до задоволення. Крім цього судом вбачається, що відповідач [PERSON] порушує зобов'язання за кредитним договором та станом на 09 лютого 2015 року має заборгованість 17533,59 дол. США яка складається з: 5296,33 дол. США заборгованість за кредитом; 5245,97 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 385,20 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 6606,09 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк забовязується надати кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит у розмірі та на умовах, встановлених ст. 1048 ( з урахуванням ч. 2 ст. 1054) ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики . Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Суд вважає, що позивач має право на стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] згідно умов кредитного договору у розмірі 17533,59 дол. США. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають задоволенню пропорційно до задоволених позовних вимог. Судовий збір в сумі 3654 грн. сплачений позивачем за первісним позовом, підлягає стягненню на його користь з відповідача [PERSON] Так, як відповідач (позивач за зустрічним позовом) звільнений від сплати судового збору суд рахує, що судовий збір у розмірі 121,80 грн. підлягає до стягнення з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: partial