Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вироком Іванківського районного суду Київської області від 21.04.2015 року, яким було засуджено [PERSON] за ч.3 ст.185 КК України та [PERSON] за ч.3 ст.185, ч.1 ст. 304 КК України, було встановлено зобов'язання в частині цивільного позову, яке не виконане. 16 серпня 2016 року він отримав поштове відправлення, а саме: постанову про закінчення виконавчого провадження від 10.08.2016 року ВП № 48055599 на підставі виконавчого листа від 20.07.2015 року № 366/879/15-к відносно боржника [PERSON] та постанову про закінчення виконавчого провадження від 10.08.2016 року ВП № 48217723 на підставі виконавчого листа від 20.07.2015 року № 366/879/15-к відносно боржника [PERSON] Позивач не погоджується з вказаними постановами, оскільки ні засуджений [PERSON], ні матір неповнолітнього засудженого [PERSON] - [PERSON], не виконали вироку суду в частині цивільного позову, а державний виконавець не в повній мірі застосував всі важелі примусового впливу на винуватих. Крім того позивач зазначає, що державний виконавець в порушення Закону України «Про виконавче провадження» не здійснив примусове стягнення в строки, визначені законом; не повідомив стягувача про причини порушення строку примусового стягнення; не вжив заходів примусового виконання виконавчого припису, щоб неупереджено, своєчасно та повно вчинити виконавчі дії; не виконав у повній мірі надані йому права та обов'язки, внаслідок чого допустив порушення прав і законних інтересів стягувача ( останній своєчасно не отримав від боржника [PERSON] боргу у сумі 500 грн.), а в постанові про закінчення виконавчого провадження щодо боржника [PERSON] взагалі нема згадки про вказану заборгованість. З огляду на викладене, позивач просить суд: - визнати дії та бездіяльність державного виконавця Іваненка В.М. стосовно примусового виконання вироку Іванківського районного суду Київської області від 21.04.2015 року, яким було засуджено [PERSON] за ч.3 ст.185 КК України та [PERSON] за ч.3 ст.185, ч.1 ст. 304 КК України, в частині цивільного позову - протиправними; -скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 10.08.2016 року ВП № 48055599 на підставі виконавчого листа від 20.07.2015 року № 366/879/15-к відносно боржника [PERSON] та постанову про закінчення виконавчого провадження від 10.08.2016 року ВП № 48217723 на підставі виконавчого листа від 20.07.2015 року № 366/879/15-к відносно боржника [PERSON] та зобов'язати державного виконавця Іваненка В.М. невідкладно виконати вимоги вироку Іванківського районного суду Київської області від 21.04.2015 року в повному обсязі на підставі ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», зобов'язавши при цьому [PERSON] сплатити позивачу 500 грн. моральної шкоди; - за протиправні дії та бездіяльність щодо примусового виконання вироку Іванківського районного суду Київської області від 21.04.2015 року стягнути з державного виконавця Іваненка В.М. моральну шкоду у розмірі 1000 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов у повному обсязі, крім того зазначив, що державний виконавець неналежно виконує свої обов'язки, у зв'язку з чим йому (позивачеві) довелося звертатися до самого виконавця із заявами, подавати скарги до вищестоящих органів, неодноразово їздити в суд, на поїздки він вже витратив понад 2000 грн. Просить суд стягнути моральну шкоду виключно з державного виконавця, бо, вважає, що саме державний виконавець має бути покараний за свої дії і бездіяльність. У судовому засіданні позивач відмовився від позовних вимог щодо виконавчого провадження щодо [PERSON] Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що вживав всіх заходів, визначених законом, однак боржники не реагували на них. Просить суд відмовити в задоволені позову. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вироком Іванківського районного суду Київської області від 21.04.2015 року по справі № 366/879/15-к, провадження № 1-кп/366/69/15 [PERSON] та [PERSON] зобов'язано встановити в будинку [ADDRESS] чотири радіатори опалення (два радіатори по сім секцій, один радіатор на дванадцять секцій та один радіатор на шість секцій) та стягнуто на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн. (а.с. 10,11) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд вважає встановленими та доведеними обставини, зазначені у рішенні Іванківського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року № 366/1576/16-ц (4-с/366/7/16) (а.с. 13-15). Так вказаним рішенням встановлено, що 22.05.2015 Іванківським районним судом було видано виконавчий лист на виконання означеного вироку в частині зобов'язання встановити радіатори. Постановою державного виконавця Відділу ДВС Іванківського МУЮ від 09.07.2015 та 24.07.2015 року на підставі виконавчого листа Іванківського районного суду київської області № 366/879/15-к від 22.05.2015 та 20.07.2015 року відкрито виконавчі провадження про зобов'язання встановити радіатори та стягнення суми моральної шкоди відповідно. Крім того вказаним судовим рішенням було визнати дії та бездіяльність державного виконавця Іваненка В.М. протиправними та зобов'язано державного виконавця Іванченка В.М., невідкладно, виконати вимоги вироку Іванківського районного суду Київської області в повному обсязі на підставі ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 48217723 від 10.08.2016 року підставою закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вироку стала відмітка Іванківського відділу Броварської місцевої прокуратури про отримання подання державного виконавця щодо притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду без поважних причин. Така ж підстава закінчення виконавчого провадження ВП № 48055599 зазначена у постанові про закінчення виконавчого провадження від 10.08.2016 року. Іванківський відділ Броварської місцевої прокуратури надав копії подань державного виконавця Іваненка В.М. від 10.08.2016 року, які стали підставою для винесення постанов про закриття виконавчого провадження. Згідно з даними поданнями, державний виконавець просив відділ прокуратури внести відомості до ЄРДР та розпочати розслідування у відношенні [PERSON] та [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ст. 389 КК України. Розглянувши вказані подання, Іванківський відділ Броварської місцевої прокуратури направив державному виконавцю листи №№ 6776вих-16, 6777вих-16 від 12.08.2016 року, в яких зазначено, що ст. 389 КК України передбачена відповідальність за ухилення від сплати штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, відбування громадських або виправних робіт особою, засудженою до цього покарання. Оскільки ні [PERSON], ні [PERSON] не призначено жодне із вищенаведених покарань, підстав для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 389 КК України не вбачається. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу» (що діяв на час виникнення спірних правовідносин та звернення з позовом до суду) державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб відповідно до законів України. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» (що діяв на час виникнення спірних правовідносин та звернення з позовом до суду) державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Засади, строки, порядок примусового виконання рішень, обсяг прав та обов'язків державного виконавця, сторін виконавчого провадження, відповідальність у виконавчому провадженні визначені Законом України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин). Так, ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачає, що у разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Формально державний виконавець направив до прокуратури повідомлення про вчинення боржниками кримінального правопорушення, однак, просячи внести в ЄРДР відомості за ознаками вчинення боржниками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 389 КК України, державний виконавець мав наперед знати або свідомо допускати, що його подання залишаться без задоволення, оскільки описаний ним склад кримінального правопорушення підпадає під ознаки ст. 382 КК України (саме таку статтю вказує державний виконавець в описовій частині подань). Відповідно до статті 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зі змінами, внесеними Протоколом № 11, питання тлумачення й застосування цієї Конвенції та протоколів до неї підпадають під юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Обов'язковість цієї юрисдикції визнана Україною під час ратифікації Конвенції. Також згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись з обов'язковим урахуванням практики Європейського суду з прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав. Так рішенням у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява N 40450/04) від15 жовтня 2009 року ЄСПЛ встановив, що заборгованість за судовим рішенням становить майно для цілей статті 1 Першого протоколу; право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Обґрунтованість такої затримки має оцінюватися з урахуванням, зокрема, складності виконавчого провадження, поведінки самого заявника та компетентних органів, а також суми і характеру присудженого судом відшкодування. Суд також повторює, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Якщо йдеться саме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі ( рішення у справі «Скордіно проти Італії» (N 1) (Scordino v. Italy) (no. 1) [GC], N 36813/97, п. 183, ECHR 2006-...). Так само й у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (рішення у справі «Метаксас проти Греції», п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі «Крищук проти України» N 1811/06, від 19 лютого 2009 року). Таким чином суд вважає встановленим, що дії державного виконавця Іваненко В.М. щодо неналежного виконання вироку Іванківського районного суду від 21.04.2015 року в частині цивільного позову, є протиправними, що, як наслідок, позбавило позивача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, у розумні строки. Постанова про закінчення виконавчого провадження від 10.08.2016 року ВП № 48055599 на підставі виконавчого листа від 20.07.2015 року № 366/879/15-к відносно боржника [PERSON] підлягає скасуванню. У зв'язку з бездіяльністю державного виконавця, позивач був змушений звертатися до суду, щоб зобов'язати державного виконавця вжити заходів, передбачених законом, для виконання судового рішення, яке набрало законної сили, однак, не дивлячись на наявність судового рішення проти самого державного виконавця, він продовжив ігнорувати вимоги закону щодо проведення належних дій по примусовому виконанню вироку на користь позивача, прийняв безпідставні постанови про закінчення виконавчих проваджень (адже дані постанови були прийняті в один день із зверненням з поданнями до прокуратури, без отримання відповіді з відділу прокуратури щодо результатів розгляду подань), що призвело до повторного звернення позивача до суду із даним позовом. Така поведінка державного виконавця не лише спричинила матеріальну шкоду позивачеві (втручання у право на мирне володіння майном), а й моральну - позивач постійно має шукати засоби юридичного захисту, щоб захистити своє право, встановлене судовим рішенням, яке набрало законної сили, хоча ця функція покладена на відповідача. Крім того державний виконавець, діючи від імені держави та неналежно виконуючи свої функції, поставив під сумнів виконання державою Україна взятих на себе зобов'язань у зв'язку з ратифікацією Конвенції та визнання юрисдикції ЄСПЛ. Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розглядаючи позов про відшкодування такої шкоди, суд повинен з'ясувати: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що сума, в яку позивач оцінив розмір завданої йому моральної шкоди, є співмірною з тими переживаннями, зусиллями та часом, затраченими позивачем для захисту свого права. Отже, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, однак, не дивлячись на наполягання позивача в судовому засіданні стягнути моральну шкоду особисто з державного виконавця, суд має діяти в межах закону, та покласти її відшкодування на рахунок держави, оскільки шкода заподіяна державним виконавцем, не як фізичною особою, а як представником влади під час виконання судового рішення, з огляду на наступне. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (стаття 1173 ЦК України). Відповідно до положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин та звернення з позовом до суду) шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Таким чином при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статі 23, 1167, 1173 ЦК України та стаття 11 Закону України від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР «Про державну виконавчу службу» (яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин та звернення з позовом до суду), це узгоджується із правовою позицією ВСУ у справі № 6-48 цс 13 від 11.09.2013 року.

Outcome: approved