Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд: 1) визнати недійсним Свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м; 2) визнати недійсним договір №12/18 купівлі-продажу торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м, укладений 06.09.2001р. між [PERSON] та [PERSON] на момент вчинення правочину - [PERSON] , та зареєстрований Товарною біржею «Дніпродзержинська»; 3) визнати недійсним укладений 08.06.2018р. між [PERSON] та [PERSON] договір дарування №974 1/2 частини торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М.; 4) визнати недійсним укладений 11.06.2018р. між [PERSON] та [PERSON] договір дарування №987 1/2 частини торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М.; 5) знести об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, внаслідок самовільного захоплення відповідачами земельної ділянки, яка перебуває у комунальній власності територіальної громади м.Кам`янське, відповідачами, без належних дозвільних документів було здійснено самочинне будівництво спірного об`єкту нерухомого майна - торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м. Оскільки зазначене будівництво проведено за відсутності відповідних дозвільних документів, та, без прийняття об`єкта в експлуатацію, позивач вважає порушеними права територіальної громади міста Кам`янське, та, на підставі ст.ст.203, 215, 236, 321, 328, 375, 376, 377 ЦК України, вважає необхідним звернутись до суду за захистом порушених прав у вищевказаний спосіб, а саме шляхом звернення до суду із вищевказаним позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві (т.1 а.с.56-61), підтримав позовні вимоги свого довірителя у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, посилаючись на обставини, зазначені відповідачем у Відзиві на позов (т.1 а.с.192-196). В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, посилаючись на обставини, зазначені відповідачем у Відзиві на позов (т.1 а.с.162-169). В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, надав суду Відзив на позов, у якому зазначив про те, що, позов не визнає (т.1 а.с.216-220). В судовому засіданні представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Жуков В.С. суду зазначив про те, що, оскільки, Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради не видавав [PERSON] Свідоцтва про право власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомого майна, він, як представник вказаного Департаменту, вважає, що, даний позов є обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Дніпродзержинська»; Управління державного архітектурно-будівельного контролю; Управління містобудування та архітектури Кам`янської міської ради, приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Ялова О.М. - в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи були неодноразово повідомлені судом в порядку, передбаченому ЦПК України. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 06.09.2001р. між [PERSON] та [PERSON] (на момент вчинення правочину - [PERSON] , укладено договір купівлі-продажу торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м., який належав продавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності від 05.08.1999р., та, зареєстрованого в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за №93. Вищевказаний договір купівлі-продажу укладено на виконання біржової угоди, та, зареєстровано 06.09.2001р. Товарною біржею «Дніпродзержинська» за №12/18. Згідно Реєстраційного напису, виконаного БТІ м. Дніпродзержинська, 07.09.2001р. відповідач [PERSON] (на момент вчинення правочину - [PERSON] ) зареєструвала право власності на вищевказаний торговий павільйон. Згідно договору дарування р.№974, ННС №071097, посвідченого 08.06.2018р. приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М., відповідач [PERSON] подарувала відповідачці [PERSON] 1/2 частину торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м. згідно договору дарування р.№987, ННІ №250802, посвідченого 11.06.2018р. приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Яловою О.М., відповідач [PERSON] подарувала відповідачці [PERSON] 1/2 частину торгового павільйону, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м. в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, спірний об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м., побудовано відповідачами на земельній ділянці, яка на праві власності належить територіальній громаді міста Кам`янське. Оскільки позивач, як власник вказаної земельної ділянки, заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила на його земельній ділянці самочинне будівництво - вищевказаний торговий павільйон, позивач вважає, що, на підставі ч.4 ст.376 ЦК України, вказаний факт є підставою для знесення вказаного об`єкта нерухомості особою, яка здійснила самочинне будівництво. При цьому, оскільки законне право позивача порушено внаслідок видачі 05.08.1999р. відповідачу [PERSON] Свідоцтва про право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, позивач просить суд вказане свідоцтво визнати недійсним. Водночас, оскільки вищевказане свідоцтво Департаментом комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради - не видавалось, позивач вважає, що, вищевказане Свідоцтво видано не уповноваженим на те органом, і, як наслідок, є підставою для визнання спірних договорів недійсними. Встановлені судом обставини свідчать про те, що, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно із ч.4, 5 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічна за змістом норма міститься в ст. 321 ЦК України. Зокрема, згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст.215 ЦК України, на яку посилається позивач як на правову підставу своїх позовних вимог, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз`яснень, наданих у п.8. Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Водночас, видача свідоцтва про право власності не породжує виникнення права власності - воно лише фіксує факт наявності відповідного права, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Даний висновок узгоджується з висновком, що викладено у Постанові КГС ВС від 27.06.2018 № 925/797/17. Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, та, оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про те, що, матеріали даної цивільної справи не містять жодного належного та допустимого доказу тому, що, Свідоцтво про право власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м, видане 05.08.1999р., та, зареєстроване в БТІ м. Дніпродзержинська в реєстровій книзі №4 за №93, було видане без законних підстав. Оскільки, при цьому, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд також вважає безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги позивача щодо визнання вищевказаних правочинів недійсними. Щодо позовної вимоги позивача, в якій останній просить суд: «знести об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м.» - суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Як випливає з матеріалів даної цивільної справи, жодного доказу на підтвердження того, що, об`єкт нерухомого майна - торговий павільйон, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,6 кв.м., є об`єктом самочинного будівництва - позивач суду не надав. Оскільки саме на позивача покладено обов`язок доводити суду належними та допустимими доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача, суд, приймаючи до уваги те, що, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях - дійшов висновку про те, що, позовна вимога позивача в частині знесення вищевказаного об`єкту нерухомого майна є необґрунтованою, та такою, що задоволенню не підлягає через недоведеність позивачем існування обставин, визначених ст.376 ЦК України. Таким чином, оскільки позивачем в ході розгляду справи не доведено факт існування обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд дійшов висновку про те, що, даний позов є необґрунтованим, та таким, що задоволенню не підлягає у повному обсязі. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд,

Outcome: dismissed