Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом в якому зазначив, що в період із 15.10.2012 по 26.02.2013 року працював на Дочірньому підприємстві Публічного акціонерного товариства «Вібросепаратор» «ВС-Партнер» (далі - ДП «ВС-Партнер») на посаді інженера-енергетика, однак в день звільнення відповідач не провів із ним остаточний розрахунок, а саме не виплатив заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4 616,74 грн. Окрім цього численні порушення прав позивача, як працівника, у сфері трудових відносин (невиплата належних грошових сум, порушення чинного трудового законодавства та колективного договору) з боку ДП «ВС-Партнер» призвели до моральних страждань. У зв'язку із чим, посилаючись зокрема на положення ст.ст. 36, 38, 44, 116, 117, 237-1 КЗпП України, Закон України «Про оплату праці» [PERSON] просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 49-50) визнати формулювання причини його звільнення відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України таким, що не відповідає чинному законодавству; змінити формулювання підстави звільнення, вказати її у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства, а саме у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України; зобов'язати ДП «ВС-Партнер» внести до трудової книжки позивача відповідний запис про звільнення з наступним формулюванням: « 26.02.2013 року звільнений із займаної посади, згідно із ч.3 ст.38 Кодексу законів про працю, у зв'язку із невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору»; стягнути із ДП «ВС-Партнер» на користь [PERSON] заборгованості, а саме: заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 4 616,74 грн., компенсаційні виплати за час затримки належних при звільненні сум - 34 976,68 грн., вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку - 5 234,04 грн., відшкодування моральної шкоди у зв'язку із тим, що порушення законних трудових прав призвели до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя - 579,03 гри., а всього 45 406,49 грн. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та просив їх задовольнити в повному обсязі. Будучи допитаним в якості свідка позивач [PERSON] зазначив, що за період його роботи у відповідача заробітна плата йому не виплачувалась і на момент звільнення із ним не був проведений повний розрахунок оскільки не було коштів. З ним обіцяли розрахуватись, телефонували і він двічі приїжджав на підприємство щоб одержати заборговані кошти, однак одного разу йому відмовили у зв'язку із відсутністю грошових коштів на підприємстві, а в другий раз взагалі не пустили на територію підприємства. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, зазначили, що немає доказів звернення позивача із проханням про виплату заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку і більше того навпаки - саме відповідач неодноразово за допомогою поштових листів, телефонних дзвінків намагався визвати позивача для проведення з ним розрахунків. Вказали, що підстав для внесення записів у трудову книжку позивача також немає оскільки припинення трудових правовідносин відбулось за угодою сторін, а ст. 36 КЗпП України не передбачає виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Окрім цього немає також й підстав для стягнення середнього заробітку, тому що невиплата належних [PERSON] сум у день звільнення сталась не з вини власника або уповноваженого ним органу. Послались на те, що позивач не надав належних доказів спричинення йому моральної шкоди. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 15.10.2012 по 26.02.2013 року працював на посаді інженера-енергетика ДП «ВС-Партнер», що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с. 11-13). Відповідно до наказу №33-к від 26.02.2013 року позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 5). Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 передбачено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Як вбачається із наявної в матеріалах справи заяви [PERSON] від 25.02.2013 року про звільнення з роботи за угодою сторін позивач особисто просив звільнити його із займаної посади з 26.02.2013 року за угодою сторін (а.с. 34). Таким чином суд погоджується із запереченням відповідача та приходить до висновку, що звільнення [PERSON] відбулось саме за домовленістю між сторонами, а відтак підстав для задоволення позовних вимог стосовно визнання формулювання причини звільнення відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України таким, що не відповідає чинному законодавству, зміни формулювання підстав звільнення, а саме у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язання ДП «ВС-Партнер» внести до трудової книжки позивача відповідний запис про звільнення, а також стягнення з ДП «ВС-Партнер» вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 5 234,04 грн. немає. Отже суд відмовляє позивачу у задоволенні його позовних вимог в даній частині. Також суд не задовольняє позовні вимоги [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди з наступних підстав. Статтею 237-1 КЗпП України передбачається, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів нанесення моральної шкоди позивачу, а також те, що згідно записів у трудовій книжці позивача останній після звільнення 26.02.2013 року з ДП «ВС-Партнер» вже менш ніж через тиждень, а саме 04.03.2013 року працевлаштувався на посаду інженера відділу технічних експертиз ДП «Житомирський експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» суд не находить достатніх підстав для задоволення вимог в частині відшкодування моральної шкоди та відмовляє в їх задоволенні. У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 83,08 грн., що підтверджується довідкою про середню заробітну плату (дохід) та не заперечується сторонами по справі (а.с. 50, 65). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (п. 20, 21 постанови Пленуму). Відповідно до довідки про заборгованість по заробітній платі та іншим виплатам від 16.07.2014 за №234, наданою ДП «ВС-Партнер», заборгованість відповідача перед позивачем становить 4 616,74 грн. з яких: заборгованість по заробітній платі становить - 4 109,59 грн. та 507,15 грн. суми компенсації за невикористану відпустку, яка повинна була виплачена згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника. Суд відхиляє доводи представників відповідача про те, що невиплата належних [PERSON] сум у день його звільнення сталась не з вини ДП «ВС-Партнер», тому що ці обставини не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так, в матеріалах справи відсутні письмові докази нарахування даної суми заборгованості до виплати саме в день звільнення позивача та повідомлення останнього про необхідність їх одержання. Також суд критично ставиться до складеного працівниками ДП «ВС-Партнер» акту від 26.02.2013 року про відмову [PERSON] від отримання грошей оскільки такий документ навіть не був зареєстрований належним чином у відповідача, а тому міг бути складений задовго після дня звільнення [PERSON] з посади. Як вбачається із заявлених позивачем вимог та довідки про заборгованість ДП «ВС-Партнер» перед позивачем по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку між сторонами по справі відсутній спір про розміри належних звільненому працівникові сум, а тому суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача про стягнення із ДП «ВС-Партнер» зазначеної вище суми заборгованості, яку повинен був виплатити відповідач у день звільнення [PERSON], а також стягує на користь останнього середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням меж заявлених вимог за період із 27.02.2013 по 29.10.2014 року включно в сумі 34 727,44 грн. (418 робочих днів затримки х 83,08 грн. середньоденний заробіток). Відповідно до ст. 88 ЦПК України із відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 393 грн. 44 коп. пропорційно до частини задоволених вимог. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial