Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив суд: позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи вимоги тим, що 29.10.2020 він придбав у відповідачки квартиру [ADDRESS] . У зазначеному житловому приміщенні продовжує бути зареєстрована відповідачка, яка фактично там не проживає у зв`язку з його продажем, усі належні їй речі з квартири вивезла, проте з реєстраційного обліку не знялася. Відповідачка не є його родичкою, жодних домовленостей щодо подальшого користування спірною квартирою. Тобто, в даному випадку право користування житловим приміщенням для відповідачки є похідним від права власності на дану квартиру. Подальша реєстрація місця проживання відповідача порушує його права вільно користуватися квартирою, а також суттєво впливає на оплату комунальних послуг. Ухвалою суду від 14.06.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. На позовних вимогах наполягає. Просить позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі Договору купівлі продажу від 29.10.2020, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ліпатніковою Р.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 1084. Вказане підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів, сформованого 29.10.2020. Як вбачається з відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 15.04.2021 за вих. № 23059-000460784-037-08, за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Згідно довідки з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що після продажу квартири, відповідачка не проживає, за комунальні послуги не сплачує, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється. З Акту про не проживання від 19.10.2021, підписаного сусідами позивача, вбачається, що [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не проживає з кінця жовтня 2020 року. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права при вирішенні спірних правовідносин, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають норми прямої дії\~Конституції України\~та відповідні положення\~Цивільного кодексу\~України. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.\~Право власності є непорушним. Згідно ч. 1\~ст. 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України\~зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України\~визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право\~на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого\~інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Стаття 47 Конституції України\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до пункту № 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»\~наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З роз`яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої\~статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Велика Палата Верхового Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справа № 447/455/17) вказала, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Водночас, припинення права користування відповідача спірним житлом має відповідати\~пропорційності в розумінні положень\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У даному аспекті суд враховує те, що відповідачка не проживає у спірному житлі, має інше місце проживання.\~Доказів того, що відповідачка має потребу у спірному житлі, суду не надано і матеріали справи відповідних даних\~не містять. Разом із тим, судом встановлено порушення права позивача у контексті\~статті 8 Конвенції, так і як власника житлового приміщення, що гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Отже, суд дійшов висновку, що у даному випадку інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідачки, а відтак, правові підстави користування чужим майном у відповідача відсутні. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного наданого суду доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає доведеними\~посилання позивача на те, що відповідачка [PERSON] не мешкає у належному позивачу на праві приватної власності житловому приміщенні без поважних причин, а тому вважає можливим частково задовольнити позовні вимоги шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved