Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на його користь 2 981, 30 грн. заборгованості по заробітній платі , 954, 01 грн. компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 лютого 2015 року по день ухвалення судового рішення та 20 000 грн. моральної шкоди. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначав, що він працював у ТОВ «Будміст» з 17 серпня 2013 року по 02 лютого 2015 року виконробом, звільнився з роботи за угодою сторін. Відповідач при звільненні не виплати йому (позивачеві) заборгованості по заробітній платі, а тому позивач змушений звернутися з позовом до суду. Від позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій він підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча відповідач належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що [PERSON] працював у ТОВ «Будміст» з 17 серпня 2013 року по 02 лютого 2015 року виконробом, був звільнений з роботи за угодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується даними трудової книжки позивача (а.с. 8). Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків їх виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з даними довідки ТОВ «Будміст» від 16 липня 2014 року заборгованість відповідача перед позивачем за грудень 2013 року становить 2 981, 30 грн. (а.с.11). Інших належних та допустимих доказів викладених у позові обставин позивачем суду не надано, він просив розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, оскільки суду не надано жодних належних та допустимих доказів викладених у позові обставин, зокрема, щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем на час звільнення останнього з роботи, а надана позивачем довідка стосується заборгованості станом на 16 липня 2014 року, а не на день звільнення його з роботи, позовних вимог про стягнення компенсації за час затримки за той період позивач суду не заявляє, а всі його позовні вимоги щодо компенсації стосуються періоду з дати звільнення з роботи, то суд вважає позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації, середнього заробітку за час затримки розрахунку з відповідача безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Оскільки судом не встановлено порушень прав позивача відповідачем, то не підлягають задоволенню також заявлені у зв'язку з цим вимоги про відшкодування моральної шкоди. Таким чином, у задоволенні позову потрібно відмовити у повному обсязі. Крім того, позивачем при зверненні з позовом до суду не було сплачено судовий збір за позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, тому суд вважає за необхідне, відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 551, 20 грн.

Outcome: approved