Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений 12 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Людмилою Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за №901, про стягнення з нього на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» заборгованості за Кредитним договором №1-20180227-26428 від 27.02.2018 року за період з 27 лютого 2018 року по 25 липня 2018 року у розмірі 7522 грн. 50 коп. та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1100 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. було вчинено виконавчий напис №901 від 12.10.2020 року про стягнення з позивача на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» заборгованості за Кредитним договором №1-20180227-26428 від 27.02.2018 року за період з 27 лютого 2018 року по 25 липня 2018 року у розмірі 7522 грн. 50 коп. та плати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1100 грн. Однак, позивач не згодний із вчиненим виконавчим написом, вважає, що його було вчинено із порушенням законодавства, оскільки такий було вчинено за кредитним договором, який не було нотаріально посвідчено. Окрім того, Кредитний договір №1-20180227-26428 від 27.02.2018 року є електронним документом, підписаним за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, тому роздрукований за допомогою копіювальної техніки не є оригіналом електронного документу у розумінні Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» . Відтак, на думку позивача нотаріусом не було дотримано умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірності заборгованості боржника, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом порушених прав. Разом з тим, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь сплачений судовий збір у загальному розмірі 1261 грн. 20 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Позивач у судове засідання не з`явився, його представник надав до суду письмову зяяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу за відсутності позивача, а у разі неявки відповідача - не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся, однак у судове засідання не з`явився, надав до суду відзив на позов та клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. Так, згідно наданого відзиву на позов, директор ТОВ «Фінансова компанія «Фінанс Інновація» Картамишев С.О. заперечує проти пред`явлених позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що у відповідача були всі обґрунтовані та законні підстави на звернення стягнення на грошові кошти позивача шляхом вчинення виконавчого напису на кредитному договорі, а позивач, у свою чергу, у встановленому законом порядку не спростував належними і допустимими доказами того, що сума заборгованості за кредитним договором на дату вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису була іншою, ніж та, яка запропонована у ньому до стягнення, не надав доказів часткового чи повного погашення заборгованості, а відтак виконавчий напис є таким, що підлягає виконанню. Треті особи до судового засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належни чином, заяв не надали. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Так, 27 лютого 2018 року між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж», правонаступником якого є відповідач, було укладено Кредитний договір №1-20180227-26428, відповідно до умов якого, позивачу було надано кредитні кошти в сумі 2550 грн., строком на 30 днів, зі сплатою відсотків відповідно до умов договору (а.с.14-17). 12 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №901, про звернення стягнення з позивача, який є боржником за Кредитним договором №1-20180227-26428 від 27.02.2018 року, укладеним між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Афінаж», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінанс Інновація», заборгованості за Кредитним договором №1-20180227-26428 від 27.02.2018 року, за період з 27 лютого 2018 року по 25 липня 2018 року у розмірі 7522 грн. 50 коп., що складається з наступного: 2550 грн. - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 4972 грн. 50 коп. - нараховані відсотки за користування кредитом, а також плати за вчинення виконавчого напису нотаріусом у розмірі 1100 грн. (а.с.11). 19 жовтня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Іванютою І.М. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису №901, виданого 12 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тимошенко Л.А. (а.с.12). Порядок вчинення виконавчого напису та його форма врегульовано Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат», 16 главою Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Як передбачено в п.п. 3.1., 3.2. Глави 16 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172. Відповідно до п. 2-2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в тому числі в частині, доповнення Переліку новим розділом «2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями». Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі №826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду у справі №826/20084/14, провадження №11-174ас18 від 20.06.2018 року у задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року відмовлено. Оскаржуваний позивачем виконавчий напис вчинений нотаріусом 12 жовтня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14. Таким чином, Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 року у редакції станом на час вчинення оспорюваного виконавчого напису приватного нотаріуса, стосувався лише нотаріально посвідчених договорів і не міг застосовуватись до Кредитного договору №1-20180227-26428 від 27.02.2018 року, оскільки такий був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису без нотаріального посвідчення, а тому на думку суду наявні підстави для визнання вказаного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому, нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст.ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Як зазначила Велика палата Верховного суду у Постанові від 15.01.2020 року, ухваленій в цивільній справі №305/2082/14-ц, провадження №14-557 цс 19, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухвалених нею постановах від 27.03.2019 року у справі №137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) та від 02.07.2019 року у справі №916/3006/17 (провадження №14-278гс18) з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що при вчиненні напису нотаріус отримав від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), у зв`язку з чим, у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед відповідачем, суми процентів, зазначені у написі, є безспірними. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Разом з тим, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в загальному розмірі 1261 грн. 20 коп. (840 грн. 80 коп. - судовий збір за подання до суду позовної заяви + 420 грн. 40 коп. - судовий збір за подання заяви про забезпечення позову) (а.с.1,26). Стосовно вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч.ч.1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Так, судом установлено, що 26 листопада 2020 року між адвокатом Вовк М.В. та позивачем було укладено Договір про надання правничої (правової) допомоги №26/11/2020-Ч, відповідно до якого адвокат зобов`язався надати юридичні послуги щодо захисту та представництва інтересів клієнта, зокрема, у справі за позовом до ТОВ «ФК «Фінанс Інновація» (а.с.23). На підтвердження витрат, понесених на правничу допомогу, суду було надано акт приймання-передачі правничої допомоги до договору про надання правничої (правової) допомоги №26/11/2020-Ч від 26.11.2020 року та розрахункову квитанцію серії АВ-ТБ №009566 від 08.12.2020 року, згідно з якими адвокат надав клієнту наступні послуги: попередня усна юридична консультація 26 листопада 2020 року тривалістю 45 хвилин - 500 грн., складання адвокатського запиту від 02.12.2020 року - 500 грн., складання 08 грудня 2020 року позовної заяви тривалістю 3 години - 3000 грн., складання 08 грудня 2020 року заяви про забезпечення позову (з урахуванням мінімальної вартості складання будь-якого процесуального документу, передбаченого п.4.2 Договору) - 500 грн., ведення справи в суді першої інстанції - 500 грн., а клієнт сплатив адвокату за надані послуги 5000 грн. (а.с.22,24). Між тим, представник відповідача надав до суду клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги. Однак, враховуючи викладене та надавши оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження заявлених вимог в частині стягнення з відповідача на його користь витрат на правничу допомогу, суд не вбачає підстав для зменшення витрат на оплату правничої допомоги, оскільки вважає, що розмір понесених позивачем витрат є співмірним із складністю справи та обсягом робіт наданих адвокатом, виконання яких підтверджено актом приймання-передачі. Доказів же неспівмірності понесених позивачем витрат на правничу допомогу відповідачем, в порушення вимог ч. 6 ст. 137 ЦПК України, суду не надано. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають також стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. (а.с.22-24). На підставі викладеного,

Outcome: approved