Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом та вимоги мотивує тим, що він - [PERSON] , його дружина [PERSON] та син [PERSON] , на праві спільної сумісної власності, є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] . У даній квартирі, крім співвласників, на даний час зареєстровані - відповідач по справі [PERSON] , другий син позивача [PERSON] та онука [PERSON] 15.10.2005 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після чого два роки проживали у вищезазначеній квартирі. Однак, з 01.06.2009 року відповідач не проживає по [ADDRESS] , так як разом з [PERSON] та їхньою спільною донькою вони почали проживати в садовому будинку [ADDRESS]. 27.04.2017 року їх шлюб було розірвано. Отже, 9 років відповідач фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , не здійснює оплату за житлово-комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири, на даний час місце її проживання позивачам не відомо. Таким чином, оскільки [PERSON] дев`ять років без поважних причин не проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , а наявність її реєстрації за вказаною адресою створює незручності для позивача, тому він просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 31.12.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Ухвалою суду від 23.01.2019 року первісного позивача [PERSON] в даній цивільній справі замінено на третіх осіб [PERSON] та [PERSON] Позивачі [PERSON] , [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, просили задовольнити. Відповідач [PERSON] , повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Представник відповідача [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву з якого вбачається, що відповідач вважає дану позовну заяву необґрунтовано безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки на протязі періоду з моменту розірвання шлюбу із [PERSON] та до теперішнього часу будь-якого спору щодо реєстрації [PERSON] у квартирі із питанням щодо зняття її з реєстрації не вникало. Окрім того, позивачі ніколи не звертались до відповідачки щодо оплати житлово-комунальних послуг, на підставі чого просить відмовити позивача в задоволенні їх вимог. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6, 49). З Довідки МЄІРЦ № 348/19102018-30121899 вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невістка), [PERSON] (онука) (а.с.7). 15.10.2005 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , який 27.04.2017 року було розірвано. Дані обставини підтверджуються рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 року (а.с.8). Таким чином, між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Як було встановлено в судовому засіданні, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована з 25.10.2006 року, однак з 01.06.2009 року вона не проживає за даною адресою, оскільки разом з [PERSON] та їхньою спільною донькою вони почали проживати в садовому будинку [ADDRESS]. Викладені обставини підтверджуються Актом від 04.07.2016 року (а.с.10) та показами свідків, що були допитані в судовому засіданні. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачів та підтвердила той факт, що [PERSON] більше 10-ти років не проживає за адресою: [ADDRESS] . Зазначила, що останній раз бачила [PERSON] під час одруження; жодних перешкод у користуванні спірною квартирою відповідачу не чинилося. Свідок [PERSON] вказала, що вона проживає в квартирі [ADDRESS] , тобто є сусідом по житловому майданчику з позивачами. Протягом двох років після одруження [PERSON] та [PERSON] проживали в квартирі [ADDRESS] . Проте, на даний час [PERSON] вже більше 10-ти років не проживає за вказаною адресою, її речей у квартирі немає. Враховуючи викладене, а також те, що позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні належними та допустимими доказами довели, що [PERSON] понад рік, без поважних причин, не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , однак залишається бути зареєстрованою за вказаною адресою, не несе витрат по утриманню житла та оплаті житлово-комунальних послуг, тому суд, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, вважає необхідним визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved