Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою посилаючись на те, що передав у позику грошові кошти, від повернення яких відповідач відмовляється. Тому вимушений звернутися до суду про стягнення боргу. У судове засідання представник позивача не зявився проте, подав до суду заяву у якій підтримав позовні вимоги та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце судового розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, постановивши заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що між сторонами 16 серпня 2014 року укладено договір позики з зазначенням строку їх повернення до 31 грудня 2014 року. Відповідачем того ж дня отримано у позику 2000 дол. США. 10 січня 2015 року відповідачем написано розписку про визнання боргу у розмірі 2600 дол. США. Відповідач частково повернув борг у розмірі 1150 дол. США. Загальна сума повернення коштів склала 1550 дол. США які до даного часу, не повернуто. Відповідач у визначений строк зобовязання за договором позики, не виконав. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Крім цього, згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Суд вважає, що волевиявлення відповідача підтверджується укладеним договором позики та власноруч написаною розпискою. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вимогами ст.625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом. З врахуванням наведених вище аргументів суд рахує, що відповідачем не представлено доказів, що спростовують вимогу позивача про стягнення коштів за договором позики. Суд вважає, що позивач має право на повернення основного боргу, що еквівалентно курсу НБУ станом на 16 серпня 2016 року у розмірі 76519,24 грн., з яких основний борг 36409,50 грн., облікова ставка 37962 грн., 3% річних 2148 грн. тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та такими, що знайшли підтвердження у судовому засіданні тому сума заборгованості підлягає до стягнення. Відповідно до ст.88 ЦПК України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору (учасник бойових дый) тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 765,19 грн.

Outcome: approved