Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги просить, визнати за ним право власності в порядку спадкування на 1/6 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER] та складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 79,2 кв.м, з яких житлова площа складає 50,9 кв.м. з господарчими будівлями: Б- сарай, В - вбиральня, п/д літ. Б - погреб з шийкою, №1-24 огорожа, №3 басейн, І-мощення, визнати недійсним укладений 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER] та складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 79,2 кв.м, з яких житлова площа складає 50,9 кв.м. з господарчими будівлями: Б-сарай, В - вбиральня, п/д літ. Б - погреб з шийкою, №1-24 огорожа, №3 басейн, І-мощення, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Т.О., визнати недійсним укладений 31 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] договір дарування земельної ділянки площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Т.О., витребувати у добросовісного набувача [PERSON] домоволодіння, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER] та складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 79,2 кв.м, з яких житлова площа складає 50,9 кв.м. з господарчими будівлями: Б- сарай, В - вбиральня, п/д літ. Б - погреб з шийкою, №1-24 огорожа, №3 басейн, І-мощення та земельну ділянку площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], мотивуючи тим, що в 1979 році між його батьками [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 04 липня в них народився він. В 1984 році його батьками був побудований будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Цей будинок складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 79,2 кв.м, з яких житлова площа складає 50,9 кв.м. з господарчими будівлями: Б- сарай, В - вбиральня, п/д літ. Б - погреб з шийкою, №1-24 огорожа, №3 басейн, І-мощення. Оскільки дане майно було нажито його батьками під час перебування у шлюбі, то на нього поширюється статус спільної сумісної власності подружжя, незалежно від того, що право власності на будинок було оформлено на його матір [PERSON] Ідеальна частка батька [PERSON] в ньому складала ?. [INFO] його батько - [PERSON] помер. Після нього відкрилась спадщина. Оскільки батько не залишив заповіту, то його спадкоємцями за законом стали його мати [PERSON], він та його брат [PERSON] У зв'язку з тим, що на момент смерті батька він постійно проживав з ним та не заявляв про відмову від спадщини, він автоматично її прийняв, однак своє право на неї не оформив, відклавши це на майбутнє, оскільки не бажав на той момент конфліктувати з матір'ю . Таким чином він набув в порядку спадкування від батька 1/3 від його частки у будинку, або 1/6 частку цього будинку. Його матері та брату були відомі ці факти, однак його мати 31 січня 2014 року подарувала його брату [PERSON] цей будинок та земельну ділянку площею 0,0442 га, на якій він розташований (кадастровий номер [NUMBER]), уклавши відповідні нотаріально посвідчені договори дарування. Вважає, що його мати не мала права укладати такі договори, оскільки частина цього майна належала йому в порядку спадкування. На теперішній час ці обставини позбавляють його можливості оформити свої спадкові права у нотаріуса. Вважає, що ці договори повинні бути визнані недійсними, оскільки зміст правочину не може суперечити закону. Також, як йому стало відомо 16.01.2015 року його брат [PERSON] продав [PERSON] вищезазначений будинок та земельну ділянку. 29.01.2016 року [PERSON] продала [PERSON] цей же будинок та земельну ділянку. Оскільки він жодним чином не проявляв власної волі на відчуження будинку та земельної ділянки, то вони повинні бути витребуванні у добросовісного набувача на його користь. Позивач та його представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, наполягали на їх задоволенні. З приводу строку позовної давності зазначили, що позивач дізнався про порушення свого права власності в порядку спадкування на спірне домоволодіння та земельну ділянку у січні 2014 року, коли його мати це нерухоме майно подарувала братові [PERSON] Тоді ж брат в судовому порядку, почав його примусово виселяти. До цього часу він не знав, що мати позбавила позивача спадкового майна належного йому після смерті батька. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позов не визнали та зокрема зазначили, що позивач не має ніяких прав на спірне домоволодіння та земельну ділянку. Окрім того, позивачем був пропущений строк позовної давності, оскільки батько позивача [PERSON] помер [INFO], а позивач звернувся з позовом до суду тільки в червні 2016 року. До того ж позивачем було підтверджено в судовому засіданні, що йому було відомо про смерть батька та про порушені його права, оскільки з січня 2014 року ідуть спори стосовно спірного домоволодіння та земельної ділянки. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, заперечували проти задоволення позовних вимог. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіна О.В. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала суду письмові пояснення в яких зазначила, що 16.01.2015 року нею був посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав [PERSON] домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. 29.01.2016 року нею був посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продала [PERSON] домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS]. Вказані вище договори були посвідчені нею у відповідності до вимог чинного законодавства. При посвідченні вказаних договорів сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов правочину. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Красота Т.О. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Заслухав доводи сторін, дослідив письмові докази по справі, дав їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з18 серпня 1979 року. Від шлюбу в них народились сини: [PERSON] - позивач у справі та [PERSON] - відповідач у справі. Перебуваючи у шлюбі (батьки позивача), спільними зусиллями побудували будинок [ADDRESS]. Однак свідоцтво про право власності на будинок було оформлено лише на матір позивача [PERSON] Дані обставини були визнані сторонами, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно ст. 22 КЗпШС УРСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За такого, домоволодіння [ADDRESS] було спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі у вигляді 1/2 частини спірного домоволодіння. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], як рідні діти спадкодавця та [PERSON], як дружина спадкодавця, належать до першої черги спадкоємців за законом після смерті - [PERSON] Відповідно до ч.ч.3,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач, як спадкоємець першої черги спадкодавця [PERSON], прийняв спадщину після смерті батька, бо постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується відміткою про реєстрацію з 02.07.1996 року за адресою: [ADDRESS] в його паспорті. До того ж судом встановлено, що спадщину після смерті [PERSON] ще прийняв його син [PERSON] та дружина [PERSON], оскільки постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS]. Дані обставини визнані сторонами, тому відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Також сторонами не спростовувались ті обставини, що [PERSON] заповіт за життя не складав та з заявами про відмову від прийняття спадщини після його ніхто із спадкоємців не звертався. Дана обставина також підтверджується витягом з спадкового реєстру, що міститься в матеріалах справи. Таким чином, враховуючи, що вони втрьох прийняли спадщину після смерті [PERSON], то позивач має право на 1/6 частину домоволодіння з господарчими будівлями. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В жовтні 2016 року позивач звернувся до Державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON], який помер та на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], на спадкове майно, яке складається з частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак державний нотаріус своєю постановою від 07.10.2016 року відмовив йому у видачі вищезазначеного свідоцтва, оскільки у позивача відсутні правовстановлюючі документи, щодо належності спадкодавцеві частини житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку,про задоволення вимог в частині визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на 1/6 частину домоволодіння з господарчими будівлями, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER]. Що стосується позову в іншій частині вимог, то судом встановлено таке. 31.01.2014р. між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори дарування домоволодіння (будинку), яке розташовано за адресою: [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER] та складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 79,2 кв.м, з яких житлова площа складає 50,9 кв.м. з господарчими будівлями: Б- сарай, В - вбиральня, п/д літ. Б - погреб з шийкою, №1-24 огорожа, №3 басейн, І-мощення та земельної ділянки площею 0,0442 га кадастровий номер [NUMBER] за цією ж адресою, що підтверджується договорами дарування, посвідченими приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Красотою Т.О. зареєстрованими в реєстрі за № 121, №125. 16 січня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу вищезазначеного домоволодіння (будинку) та земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровими №51,№54. 29.01.2016 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу вищезазначеного домоволодіння (будинку) та земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровими №168,№171. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначений перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, згідно яких встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу Так, з огляду на викладене, [PERSON] укладаючи спірний договір дарування з [PERSON], відчужила належну [PERSON] частину домоволодіння (будинку) поза його волею, не будучи наділеною повноваженнями щодо розпорядження вказаним нерухомим майном, що свідчить про його часткову недійсність, на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України,в розмірі 1/6 частки, виходячи із визнаного судом належного позивачу права власності на цю частину спірного домоволодіння (будинок). При розгляді дійсної справи судом не встановлено підстав для визнання в цілому недійсним вищезазначеного договору дарування домоволодіння (будинку). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ч.2 цієї статті - особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин. Добросовісним повинен вважатися той набувач, який не знав і не повинен був знати, що набуває майно в особи, яка не має права його відчужувати, а недобросовісним володільцем - та особа, яка знала або повинна була знати, що її володіння незаконне. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши факт вибуття спірного нерухомого майна з володіння власника поза його волею та враховуючи, що спірний договір дарування домоволодіння (будинку) підлягає визнанню недійсним в 1/6 його частині, суд приходить до висновку, що наявні підстави для витребування 1/6 частини спірного домоволодіння (будинку) від [PERSON] - добросовісного набувача. Разом з цим, судом на теперішній час не встановлено підстав для визнання недійсним договору дарування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] площею 0,0442 га (кадастровий номер [NUMBER]), оскільки позивач на своє ім'я належного правовстановлюючого документа на цю земельну ділянку чи її частину не мав та не має, вимог про визнання за ним права власності на цю земельну ділянку чи її частину в дійсному провадженні не заявляв. У зв'язку з чим не має і підстав для витребування вищезазначеної земельної ділянки у добросовісного набувача [PERSON] В свою чергу, відповідач [PERSON] надав суду заяву про застосування строків позовної давності, мотивуючи тим, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду, оскільки батько позивача помер [INFO], а він звернувся з дійсним позовом лише в червні 2016 року. Виходячи з даних обставин, суд дійшов наступних висновків. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позивач та його представник пов'язують момент обізнаності про порушення майнового права позивача на спадкове майно укладенням в січні 2014 року договору дарування між його матір'ю [PERSON] та братом [PERSON], оскільки до цього моменту відповідачі його право власності на належну йому частину спадкового майна не оспорювали. Відповідачем [PERSON] та представниками відповідачів це не спростовано та не наведено доводів того, що до січня 2014 року між сторонами був спір стосовно спірного спадкового майна. До того ж сторонами не заперечувався той факт, що саме з січня 2014 року в судах почали розглядалися спори, які виникли між сторонами стосовно домоволодіння [ADDRESS]. А тому суд вважає, що строк на звернення до суду з позовом [PERSON] не пропущено, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності. Таким чином, враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити частково та визнати за ним права власності в порядку спадкування на 1/6 частину домоволодіння з господарчими будівлями за адресою: [ADDRESS], яке розташоване на земельній ділянці площею 0,0442 га (кадастровий номер [NUMBER]), визнати недійсним договір дарування 1/6 частини вищезазначеного домоволодіння (будинку) та витребути цю частину домоволодіння (будинку) у добросовісного набувача [PERSON] В іншій частині вимоги позивача є необґрунтованим та таким, що не підлягають задоволенню. Питання судових витрат вирішити відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial