Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що 16 лютого 2015 року між публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») та [PERSON] було укладено договір про відкриття та обслуговування рахунку, випуску та надання платіжної картки № 2217734 (далі - Кредитний договір). 2 березня 2015 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до Кредитного договору, відповідно до якого останній було надано кредит у сумі 4 000 грн. [PERSON] належним чином не виконувала умови Кредитного договору щодо сплати платежів у розмірі та у порядку, передбачених Кредитним договором, унаслідок чого станом на 7 серпня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 4 081,93 грн. Майнові інтереси АТ «Ощадбанк», що пов`язані з матеріальними збитками, завданими внаслідок неповернення або неповного повернення позичальниками кредитів та/або несплатою або частковою несплатою процентів по кредитах на умовах, встановлених Кредитними договорами, були застраховані у приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія» (далі - ПрАТ «УПСК») згідно договору добровільного страхування кредитів № 055/12 від 1 серпня 2014 року (далі - Договір страхування). У зв`язку із порушенням [PERSON] умов Кредитного договору АТ «Ощадбанк» звернулося до ПрАТ «УПСК» із заявою про виплату страхового відшкодування. ПрАТ «УПСК», виконуючи свої зобов`язання по Договору страхування, визнало факт неповного погашення [PERSON] грошового зобов`язання згідно умов Кредитного договору перед АТ «Ощадбанк» страховим випадком та провело виплату страхового відшкодування в розмірі 4 081,93 грн. 3 серпня 2018 року між ПрАТ «УПСК» та фізичною особою - в підприємцем [PERSON] було укладено договір № 03/08/2018 про відступлення права вимоги (далі - Договір про відступлення права вимоги), відповідно до якого ПрАТ «УПСК» відступило (передало), а ФОП [PERSON] отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу виплаченого ПрАТ «УПСК» страхового відшкодування в розмірі 4 081,93 грн., що було сплачено на користь АТ «Ощадбанк», як відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок невиконання (часткового невиконання) [PERSON] своїх зобов`язань з повернення суми кредиту та/або сплати процентів користування кредитом в строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та додатковим договором нього. Позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 4 081,93 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1 000 грн. У судове засідання позивач та його представник - адвокат Гермаш С.М. не з`явився, представник подав до суду клопотання, в якому зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, просив позов задовольнити, розгляд справи проводити без його участі. У судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомила, не просила розгляд справи відкласти. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників справи, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для відкладення розгляду справи. Ухвалою від 16 квітня 2019 року суд постановив проводити заочний розгляд справи. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що 16 лютого 2015 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено договір № 2217734 про відкриття та обслуговування рахунку, випуск та надання платіжної картки. 2 березня 2015 року між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до договору № 2217734, згідно якого [PERSON] було надано кредит у сумі 4 000 грн., що підтверджується копіями відповідних договорів (а.с. 15-16; 17-18). З матеріалів справи (а.с. 10-14) вбачається, що майнові інтереси АТ «Ощадбанк», які пов`язані з неповерненням або неповним поверненням позичальниками кредиту та/або несплатою або частковою несплатою процентів по ньому на умовах, встановлених відповідними кредитними договорами, були застраховані у ПрАТ «Українська пожежна страхова компанія» згідно договору добровільного страхування кредитів № 055/12 від 1 серпня 2014 року. У судовому засіданні встановлено, що 17 серпня 2015 року АТ «Ощадбанк» звернулося до ПрАТ «УПСК» із заявою про настання страхового випадку, що підтверджується копією відповідної заяви (а.с. 21; 22-23). З матеріалів справи (а.с. 24) вбачається, що виконуючи свої обов`язки по договору № 055/12 від 1 серпня 2014 року ПрАТ «УПСК» визнало факт неповернення позичальником [PERSON] грошового зобов`язання згідно умов кредитного договору перед АТ «Ощадбанк» страховим випадком та провело виплату страхового відшкодування в розмірі 4 081,93 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Статтею 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за заподіяний збиток. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У судовому засіданні встановлено, що 1 жовтня 2018 року між ПрАТ «УПСК» та ФОП [PERSON] було укладено договір № 03/08/2018 року про відступлення права вимоги, відповідно до якого первісний кредитор відступив, а новий кредитор отримав право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків, завданих первісному кредиторові за договором страхування, перелік яких наведений у додатку № 1 до договору. У додатку № 1 під № 19 божником вказано [PERSON] , сума боргу - 4 081,93 грн. Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 704,80 грн., що підтверджується дублікатом квитанції (а.с. 3). Судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Частинами 1, 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу позивачем та його представником надано: копію договору про надання правової допомоги № 06-08/18 від 6 серпня 2018 року; копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги № 06-08/18 від 6 серпня 2019 року; копію акта здачі-прийняття робіт (надання послуг) до договору про надання правової допомоги № 06-08/18 від 6 серпня 2018 року; копія квитанції до прибуткового касового ордера № 029 від 14 серпня 2018 року. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і пунктів 1, 3 розділу І Положення про форму та зміст розрахункових документів, що затверджене наказом Мінфіну України № 13 від 21 січня 2016 року, на підтвердження факту надання послуг та отримання готівкових коштів у сфері послуг суб`єкт господарювання має видати споживачеві розрахунковий документ, форма і зміст якого відповідають цьому Положенню та залежать від виду суб`єкта господарювання. У п. 3 Положення зазначено, що у разі відсутності у документі хоча б одного з обов`язкових реквізитів, а також недотримання сфери його призначення, документ не прийматиметься як розрахунковий. На порушення цих вимог в квитанції до прибуткового касового ордеру № 029 від 14 серпня 2018 року адвокатом Гермаш С.М. не зазначено форму господарюючого суб`єкта, який отримав від позивача кошти в сумі 1 000 грн. (фізична особа-підприємець, самозайнята особа тощо). Статтями 13-15 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально, у складі адвокатського бюро і у складі адвокатського об`єднання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 цього ж Закону адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Такий же припис мається у ч. 2 п. 65.1 ст. 65 Податкового кодексу України. У судовому засіданні встановлено, що адвокатом Гермаш С.М. здійснюється індивідуальна адвокатська діяльність, а тому в силу п. 65.7 ст. 65 Податкового кодексу України і Порядку обліку платників податків і зборів, який затверджено наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 9 грудня 2011 року (з наступними змінами), він як самозайнята особа має бути зареєстрований як платник податків у податковій інспекції та мати довідку про взяття на облік платника податків (форми № 4-ОПП). Тобто, адвокат Гермаш С.М. повинен отримати гонорар за надання правової допомоги позивачу саме як самозайнята особа. Позивач та його представник не надали суду доказів того, що адвокат Гермаш С . М. зареєстрований як платник податків у податковій інспекції та має довідку про взяття на облік платника податків, а тому судом не встановлено, що адвокат Гермаш С.М. отримав гонорар за надання правової допомоги позивачу як самозайнята особа, тобто як адвокат. У силу ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення, в тому числі і в частині розподілу судових витрат, має ґрунтуватися на належних і допустимих доказах. З урахуванням вищевикладеного, у суду відсутня можливість констатувати, що квитанція про сплату позивачем коштів в сумі 1 000 грн. Гермаш С.М. є допустимим доказом понесення позивачем витрат на оплату правничої допомоги, наданої адвокатом Гермаш С.М., а тому у задоволенні вимог про відшкодування позивачу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити у зв`язку із відсутністю допустимих доказів їх понесення.

Outcome: approved