Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 27.10.2005 року він передав у борг [PERSON] 50000 гр., про що остання склала розписку. Термін повернення боргу був визначений першою на те вимогою. В червні 2006 року позивач звернувся до [PERSON] з вимогою про повернення боргу, на що остання повідомила про відсутність коштів і вони домовилися, що борг вона поверне, як тільки назбирає необхідну суму. 01.07.2010 року йому стало відомо, що [INFO] [PERSON] померла, залишивши заповіт, яким належну їй земельну ділянку заповіла своїм правнукам - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Вартість земельної ділянки становить 75766,4 гр. З метою повернення боргу позивач звернувся до спадкоємців, але відповідачі від відповіді ухиляються, тому він звернувся до нотаріальної контори з претензією щодо повернення боргу, але до цього часу борг не повернутий, в зв'язку з чим просить стягнути з кожного відповідача по 16666 гр. 66 коп. боргу, а також витрати по справі. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що її бабуся [PERSON] гроші в борг у позивача не брала, тому не має підстав для їх повернення позивачу. Не заперечує, що розписка складена [PERSON], але доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] не отримувала гроші в борг, не має. Відповідач [PERSON] позов не визнала та пояснила, що її бабуся [PERSON] гроші в борг не брала, оскільки коштів вона їм не передавала. [PERSON] просить відмовити у позові в зв'язку з безпідставністю вимог. Представник відповідача [PERSON] заперечує проти позову, посилаючись на те, що розписка складена [PERSON] 27.10.2005 року. В цей же день [PERSON] посвідчено заповіт на ім.»я позивача, яким вона заповіла належну їй земельну ділянку позивачу, складено довіреність на ім.»я позивача, якою вона уповноважила позивача розпоряджатися вказаною земельною ділянкою, та в цей же день укладено договір оренди земельної ділянки на 49 років. Вважає розписку прихованою угодою купівлі-продажу земельної ділянки, тому просить відмовити у позові. Крім того, вважає, що позивачем пропущено позовну давність, тому просить застосувати позовну давність до вимог позивача. 3-я особа [PERSON] вважає, що позов задоволенню не підлягає, оскільки її мати [PERSON] не отримувала від позивача грошей в борг. За життя мати хотіла скасувати заповіт на ім.»я позивача та розірвати договір оренди землі, оскільки позивач не заплатив гроші за оренду, заповіт був скасований, але розірвати договір мати не встигла. Суд, заслухавши відповідачів та представників сторін, 3-ю особу, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У судовому засіданні встановлено, що 27 жовтня 2005 року позивач та [PERSON] уклали між собою договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] взяла в борг у позивача гроші в сумі 50000 гр., які зобов'язалася повернути на першу про те вимогу. Вказана обставина підтверджується розпискою, складеною [PERSON] Таким чином, судом встановлено, що позивач та [PERSON] 27 жовтня 2005 року уклали між собою договір позики на суму 50000 гр. Вказаний договір є дійсним, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 1047 ЦК України його укладено в письмовій формі, тобто даний договір відповідає вимогам закону. Судом також встановлено, що [PERSON] взятого на себе зобов'язання не виконала. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується актовим записом про смерть № 42 від 17.09.2009 року, складеного виконкомом Мар»янської сільської ради Апостолівського району. З копії спадкової справи № 10/2010 до майна померлої [PERSON] встановлено, що 25 грудня 2008 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений виконкомом Мар»янської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області та зареєстрований за № 528, яким заповіла житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS], своїй доньці - [PERSON], земельну ділянку, площею 6,000 га, [PERSON] заповіла своїм правнукам - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Спадщину після померлої [PERSON] прийняли [PERSON] та неповнолітні [PERSON], [PERSON], [PERSON], в інтересах яких діяли [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як законні представники. 10.08.2010 року позивачем до Апостолівської держнотконтори подано претензію до спадкоємців [PERSON] про погашення боргу, яка державним нотаріусом доведена до відома спадкоємців. Відповідно до положень ст.ст.1218, 1281, 1282, 1278 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто у розмірі, який відповідає його частці. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Таким чином, судом встановлено, що спадкоємець [PERSON] мала боргові зобов'язання перед позивачем на суму 50000 гр. Спадкоємцями майна померлої [PERSON] є неповнолітні [PERSON], [PERSON] та [PERSON], законними представниками яких є відповідачі у справі, та 3-я особа [PERSON], які відповідно до положень ч.1 ст.1282 ЦК України зобов'язані повернути борг позивачу в рівних частинах, оскільки спадкодавцем [PERSON] спадщина не розподілена. Частка боргу кожного спадкоємця складає ?, тобто 12500 гр. Враховуючи, що позов до спадкоємця [PERSON] не пред'явлено, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачів на користь позивача боргу по 12500 гр. з кожного відповідача відповідно до розміру частки кожного спадкоємця. В зв'язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в сумі 375 гр. у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України. Твердження відповідачів та 3-ї особи про безгрошовість договору позики суд не бере до уваги, оскільки факт укладання договору позики між позивачем та [PERSON] підтверджено розпискою від 27.10.2005 року, яка ні [PERSON] за життя, ні її спадкоємцями не була оспорена відповідно до положень ч.1 ст. 1051 ЦК України. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, тому письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику (правовий висновок Верховного Суду України у цивільній справі № 6-63 цс 13 від 18.09.2013 року, який у відповідності до ч.1 ст.3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України). Суд також не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що боргова розписка є доказом удаваного правочину між позивачем та [PERSON], а саме - договору купівлі-продажу належної [PERSON] земельної ділянки, оскільки відповідачами не надано докази на підтвердження факту вчинення удаваного правочину, крім того, судом на підставі досліджених доказів встановлено, що між позивачем та [PERSON] мали місце правовідносини позики. На підтвердження удаваності правочину відповідачами надано договір оренди землі, укладений між позивачем та [PERSON] 27.10.2005 року, який в цей же день зареєстровано в Апостолівському відділі ДРФ ДП «Центр державного земельного кадастру» за № 0405041203184. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] передала в оренду на 49 років належну їй земельну ділянку позивачу, орендна плата визначена як авансова виплата за 49 років в розмірі 42870 гр., яка відповідно до п.31 договору виплачена [PERSON] Вказаний договір відповідає вимогам Закону України «Про оренду землі», тобто є дійсним, вказаний договір не оспорено і не розірвано [PERSON] за життя та її спадкоємцями, на час розгляду справі в суді земельна ділянка, належна [PERSON], перебуває в оренді у позивача, що підтвердили сторони в судовому засіданні, орендна плати виплачена [PERSON] до підписання вказаного договору, що підтверджується договором, оглянутим в судовому засіданні, тому суд приходить до висновку, що між позивачем та [PERSON] з 27.10.2005 року виникли правовідносини щодо оренди земельної ділянки, а не відносини її купівлі-продажу. Стверджуючи про удаваність правочину щодо земельної ділянки, належної [PERSON], відповідачі вказують на оформлення в один день, тобто 27.10.2005 року, боргової розписки [PERSON], договору оренди земельної ділянки між [PERSON] та позивачем, заповіту на ім.»я позивача, яким [PERSON] заповідала належну їй земельну ділянку позивачу, довіреності на ім.»я позивача щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою. Суд вважає, що факт укладення вказаних правочинів в один день не може бути безумовною підставою для визнання договору позики недійсним, оскільки вказаний факт сам по собі не спростовує встановлені судом обставини. Крім того, судом встановлено, що заповіт та довіреність на ім.»я позивача були скасовані [PERSON], тоді як договір оренди належної їй земельної ділянки та розписка про отримання коштів в борг не були оспорені. Таким чином, відповідачами та 3-ю особою в порушення вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України не надано докази на підтвердження своїх заперечень, тому суд приходить до висновку про їх необґрунтованість. Суд вважає, що позивач не пропустив строк звернення до суду, виходячи з наступного. З розписки [PERSON] від 27.10.2005 року встановлено, що умовами укладеного між позивачем та [PERSON] договору не визначено строк повернення позики, тобто строк виконання боргових зобов'язань відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України починається від дня пред'явлення вимоги позикодавцем. Позивач зазначив у позовній заяві, що в червні 2006 року він звернувся до [PERSON] з вимогою повернути борг, але борг не був повернутий в зв'язку з відсутністю коштів у позичальниці, тому вони домовилися про повернення боргу позичальницею при наявності коштів, тобто сторонами угоди не було визначено строк її виконання і вказана обставина не спростована в судовому засіданні. 25.06.2010 року позивачем направлено претензію [PERSON] щодо повернення боргу, яка була повернута 29.06.2010 року з відміткою про те, що адресат [PERSON] померла. 10.08.2010 року позивач звернувся до Апостолівської держнотконтори з претензією до спадкоємців [PERSON] Суд вважає, що позивачем не пропущено строк пред'явлення вимог до спадкоємців, визначений ст.1281 ЦК України, оскільки в судовому засіданні не встановлено іншого, ніж червень 2010 року, часу, коли позивач дізнався про відкриття спадщини. З рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 28.05.2013 року, яке набуло законної сили 20.05.2014 року, встановлено, що 29.11.2010 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання угоди дійсною, звернення стягнення на майно до спадкоємців померлої [PERSON] З даною позовною заявою позивач звернувся до суду 07.07.2014 року. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач дізнався про порушення своїх прав у червні 2010 року і з цього часу у нього виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав, яким він скористався, подавши позов до суду у листопаді 2010 року. Вищевказаними судовими рішеннями встановлено, що позивач передчасно звернувся з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно відповідачів, тому суд приходить до висновку, що звернення позивача з даною позовною заявою у липні 2014 року не має наслідку пропуску позовної давності.

Outcome: partial