Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом та обґрунтовує його тим, що 9 березня 2013 року між нею мною та відповідачами був укладений договір купівлі- продажу серія ВТО №092998 від 09 березня 2013 року посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] Відповідно до якого, відповідачам було передано гроші у сумі 302 000,00 грн ( триста дві тисячі двісті гривень, 00 коп), а позивачем було набуто право власності на квартиру [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] звернулися із проханням надати їм час для виселення із вищезазначеної квартири. Було досягнуто усної домовленості, відповідно до якої відповідачі зобов'язалися звільнити вищевказану квартиру не пізніше ніж через 30 днів від моменту укладання вищевказаного договору та вподовж всього часу знятися з реєстрації за вищевказаною адресою. Але через 30 днів вони відмовились залишити вищевказану квартиру, і до цього часу проживають в ній. З реєстрації за вказаною адресою відповідачі також не знялися. Зазначена обставина є значною перешкодою у здійсненні позивачем свого права щодо користування та розпорядження належної їй на праві власності квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України позивач вважає,що такими діями відповідачів порушується її право володіння, користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном,що змусило позивача звернутися до суду. Відповідачі не погоджуючись із вимогами просять суд відмовити в їх задоволенні та звернулися до суду із зустрічним позовом в якому просять суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09 березня 2013 року посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №196 недійсним посилаючись на те, що укладенні даної угоди були порушені права [PERSON] та [PERSON] на думку позивачів зустрічного позову договір купівлі-продажу був укладений під впливом тяжких обставин, шляхом введення в оману так як укладення договору було направлено на укладення договору позики під заставу нерухомості а не договору купівлі - продажу. Оскільки [PERSON] звернувся до [PERSON] з проханням дати йому в борг 10000 доларів США. Однак він відмовився та порадив звернутися до його знайомого [PERSON] який запропонував взяти у нього в розстрочку автомобіль «AVEО CHEVROLET», держ. номер [NUMBER], чорного кольору для надання послуг по перевезенню. [PERSON] погодився. Однак укласти договір найма автомобіля не було можливим так як був відсутній власник машини в межах міста Харкова тому [PERSON] запропонував віддати машину в користування однак для забезпечення умов домовленості укласти договір купівлі-продажу квартири а коли приїде власник автомобіля укласти належний договір оренди транспортного засобу. Тому був укладений вищевказаний договір купівлі - продажу нерухомого майна а саме квартири власниками якої є [PERSON] та [PERSON] Однак для укладання даного договору було дано згоду [PERSON] та [PERSON] в зв'язку із тим, що [PERSON] постійно плакала, говорила,що погано себе почуває та ще раз привезти її до нотаріуса не вийде. Їй було все рівно що відбувається. [PERSON] вказує що погодився на укладання договору ще тому що жінка на яку запропонували оформити квартиру виявляла щире співчуття [PERSON]Вона говорила що так хворобу як рак можливо вилікувати та обіцяла допомогти по уходу за [PERSON] так як вона рахується в організації яка займається допомогою таким людям В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, надав суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просить суд визнати такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON], а також виселити зазначених осіб без надання іншого житлового приміщення з трикімнатної квартири [ADDRESS]. У зустрічному позові [PERSON] та [PERSON] просить суд відмовити в повному, вважаючи її необґрунтованою та не підтвердженою жодними доказами. У судовому засіданні відповідачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON], їх представник [PERSON] первісні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили у їх задоволенні відмовити, зустрічний позов підтримали у повному обсязі, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у зустрічній позовній заяві. Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися заздалегідь і належним чином, надали суду заяви з проханням розглянути справу у їх відсутність, зустрічний позов не визнали у повному обсязі, просили у його задоволенні відмовити. Третя особа за зустрічним позовом - Приватний нотаріус ХМНО [PERSON] надав суду пояснення на позовну заяву, в яких зазначив, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], був посвідчений з дотриманням норм чинного цивільного законодавства. Справу просив слухати без його присутності. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, а зустрічні позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У ході судового розгляду встановлено, що 09.03.2013 року між [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON] - з другого, було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно якого, [PERSON] та [PERSON] , по ? частині кожен, продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], продаж вчинено за суму 30220 гривень, які продавці [PERSON] та [PERSON] отримали повністю, в рівних частинах кожен від [PERSON]. Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] належить на праві приватній власності квартира [ADDRESS], реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна : 18852263101 індексний номер витягу 1078445. 20.09.2013 року ТОВ «Інвентарбюро» виготовило та видало [PERSON] технічний паспорт на квартиру [ADDRESS]. Згідно довідки, виданої [PERSON] 20.09.2013 року КП «Жилкомсервіс», в квартирі [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON], [PERSON]. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.ст.386, 391 ЦК України, власник має право звертатися з до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] підлягають задоволенню. Позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідачів задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частина 1 статті 116 ЖК України визначає, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціального співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, стаття 116 ЖК вказує на наступні підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року із змінами та доповненнями «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 Житлового Кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). За п.50 листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)» відповідно до ст.157 ЖК України члена сім'ї власника (у тому числі колишнього) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК, а не у зв'язку з тим, що приміщення необхідне для проживання самого власника. Суд вважає, що позивач не надала переконливих та належних доказів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідачів зі спірної квартири, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів систематичного руйнування чи псування спірного жилого приміщення, використання його не за призначенням та систематичного порушення правил співжиття з боку відповідачів. Посилання позивача [PERSON] на те, що вона є власником квартири, а отже, має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, саме по собі не може бути підставою для виселення відповідача, який там правомірно зареєстрований, оскільки його право користування жилим приміщенням врегульоване житловим законодавством, за яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як із підстав і в порядку, передбачених законом, що передбачено ч. 3 ст. 9 ЖК. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне в задоволенні позову [PERSON] про виселення [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення відмовити. Зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. У п. 2.2. даного договору зазначено, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.112009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі, або вчинено не на таких умовах. Позивачами за зустрічним позовом надано медичну документацію, що [PERSON] страждала на захворювання сигмовидної кишки, проходила лікування КЗОЗ «МКЛ №2» з 17.05.2013 року по 07.06.2013 року, з 20.08.2013 року по 10.09.2013 року, в обласній клінічній інфекційній лікарні з 23.10.2013 року по 05.11.2013 року, а оспорюваний договір купівлі-продажу укладений 09.08.2013 року. Окрім того, згідно п.4 вказаного договору купівлі-продажу [PERSON] сплатила продавцям [PERSON], [PERSON] 3022000 повністю до нотаріального посвідчення цього договору. [PERSON], [PERSON] своїм підписом під договором підтверджують проведення розрахунку та відсутність претензій фінансового характеру. Сторони стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, договір не укладався під впливом для продавця тяжкою обставини і на вкрай невигідних умовах, ціна продажу відповідає їх дійсним намірам.. Твердження відповідачів та його представника про те, що гроші за продаж квартири вони не отримали нічим не підтверджується. Доказів про те, що позивачі були введені в оману, оскільки вважали, що укладають договір займу, також нічим не підтверджено. Посилання відповідачів на зловмисну домовленість під час укладення договору купівлі-продажу не можуть бути покладені в основу рішення суду для визнання угоди недійсною, а інших доказів, що б підтверджували ці обставини, суду не надано. Суд вважає, що сторони мали намір укласти саме договір купівлі-продажу, оскільки сторонами виконувалися підготовчі дії, щодо укладання саме договору купівлі-продажу Допитані у судовому засіданні у якості свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] кожен окремо пояснили лише про те, що [PERSON] та [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], в якій вони постійно проживали, а також, що вони не мали наміру її продавати. Таким чином, позивачами за зустрічним позовом не наведено достатніх підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки, даний правочин відповідає вимогам законодавства щодо його форми та посвідчення, а отже суд приходить до висновку про неможливість з наведених позивачем підстав визнати його недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: partial