Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду справи було збільшено, до відповідача з вимогами простягнення грошових коштів в розмірі 195 000 грн., інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 113 685,59 грн., трьох відсотків річних в розмірі 11 956,44 грн., відсотків за користування коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України в сумі 31 168,69 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 11.06.2012 року він передав, а відповідач отримав грошові кошти у розмірі 195 000 грн., про що свідчить письмова довідка. Відповідач зобов'язався віддати кошти до 15.10.2012 року, але станом на час подання позовної заяви відповідач кошти не повернув, добровільно віддавати їх не бажає, тому позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданніпроти позову заперечували та просили відмовити у задоволенні позову повному обсязі. Надали письмові заперечення, які приєднанні до матеріалів справи (а.с.28-29, 45-46, 64-65, 86-87, 97-104). В обґрунтування своїх заперечень зазначили, що документ, який надав позивач не є розпискою, оскільки не відповідає формі складання за вимогами ст. 1047 ЦК України, а є довідкою або інформаційним листом. Крім того, в розписці повинно бути вказано хто передав гроші і хто їх отримав, в довідці, яку надав позивач не вказано, що позивач передав гроші, а відповідач їх отримав, а вказано, що відповідач винен гроші, які зобов'язується віддати до 15.10.2015 року; інформація (ПІБ, дата народження, адреса реєстрації, дані паспорту) про позикодавця та позичальника в довідці не вказана; чому написано «віддати», а не «повернути» кошти. Також, присутній свідок при передачі грошей не проставив свій підпис на розписці. Відповідач не заперечував ту обставину, що він склав цю спірну довідку, але заперечував, що він винен грошові кошти позивачу на підставі цієї розписки. Яким чином ця розписка опинилась у позивача, відповідачу не відомо. Крім того, сторона відповідача звернулась до суду з клопотанням постановити окрему ухвалу про виявлення в діях свідка [PERSON] ознак злочину, передбаченого ст. 384 КК України, за надання завідомо неправдивих показань. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON] та [PERSON], оглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до вимог ст.10, ч. 2 ст. 27 і ст. 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 11.06.2012 року відповідач склав розписку у вигляді довідки, відповідно до тексту якої - станом на 11.06.2012 року він винен позивачу 195 000 грн., які зобов'язався віддати до 15.10.2012 року. Документ датований 11.06.2012 року з проставлянням підпису відповідача [PERSON], про що він не заперечував та ця обставина не потребує доказуванню на підставі вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Свідок [PERSON], який є приятелем позивача, повідомив, що вони заїхали до товариша позивача та позивач надав відповідачу суму грошей 15 000 доларів США; відповідач сказав, що юридично не вірно складати розписку в доларах, тому написав, що винен суму в гривнях. Відповідача свідок бачив один раз в житті - при передачі коштів. Також свідок зазначив, що текст розписки складав сам відповідач. На запитання чому свідок не проставив свій підпис на розписці, відповів, що його ніхто не просив про це. Свідок [PERSON], який працює у відповідача [PERSON], повідомив, що знає [PERSON], вони разом працювали на одному об'єкті. Про те, що позичались кошти відповідачем у позивача, йому нічого не відомо. Свідок буває в офісі 2 - 3 рази на тиждень. На запитання звідки свідку відомо, що [PERSON] в офісі не був з [PERSON], відповів, що спілкується з робітниками в офісі, які розповідають йому хто приходив. Відносини, які склались між сторонами регулюються ст. 1046 ЦК України, відповідно до змісту якої за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов (правовий висновок, викладений Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 02.07.2014 року по справі №6-79цс14). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 та ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс13. Враховуючі зазначені норми, наявність у позивача оригіналу розписки, яка була надана для огляду в судовому засіданні 17.03.2015 року, дає обґрунтовані підстави вважати, що за цією розпискою він є позичальником відповідача [PERSON] Суд визнає спірну розписку від 11.06.2012 року як належний та допустимий доказ у справі, оскільки оригінал розписки з 2012 року зберігається у позивача та заперечення відповідача та його представника щодо обставин складання, підписання спірної розписки не були підтверджені належними доказами в судовому засіданні. Отже, сторони 11.06.2012 року уклали договір позики на суму 195 000 грн. строком до 15.10.2012 року, що підтверджується розпискою позичальника, складеною у вигляді довідки від 11.06.2012 року. На підставі викладеного та з урахуванням того, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором за вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 195 000 грн. підлягають задоволенню. Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України. З урахуванням викладеного з відповідача підлягає стягненню сума інфляційного збільшення суми боргу в розмірі 113 685,59 грн. (195 000грн.х158,3%:100=308 685; 308 685- 195 000=113 685 грн.), а також три відсотки річних в розмірі 11 956,44 грн. (195 000х3%:100:365х746днів прострочення (в період з 16.10.2012 року до 31.10.2014 року) = 11 956,44 грн.). Крім того, відповідно до правового висновку, викладеному в Постанові Верховного Суду України у справі № 6-37цс15 від 01.04.2015 року,позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно статті 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором. Отже з відповідача підлягає стягненню на користь позивача відсотки за користування коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України в сумі 31 168,69 грн. ( в період з 16.10.2012 р. по 09.06.2013р.=237 днів прострочення, розмір облікової ставки НБУ склав 7,5000%, розмір облікової ставки НБУ в день - 0,021%, сума процентів склала - 9 470,28 грн.; в період з 10.06.2013р. по 12.08.2013р.=64 днів, розмір облікової ставки НБУ склав 7,0000%, розмір облікової ставки НБУ в день - 0,019%, сума процентів склала - 2 393,42 грн.; в період з 13.08.2013р. по 14.04.2014р.=245 днів, розмір облікової ставки НБУ склав 6,5000%, розмір облікової ставки НБУ в день - 0,018%, сума процентів склала -8 507,87 грн.; в період з 15.04.2014 р. по 16.07.2014р. =93 днів, розмір облікової ставки НБУ склав 9,5000%, розмір облікової ставки НБУ в день - 0,026%, сума процентів склала -4720,07 грн.; в період з 17.07.2014 р. по 15.10.2014р. =91 днів, розмір облікової ставки НБУ склав 12,5000%, розмір облікової ставки НБУ в день - 0,034%, сума процентів склала -6 077,05 грн., розрахунок суми проводився за формулою Б(сума боргу) х ОС(облікова ставка НБУ):365днів в році х Д(кількість прострочених днів за певний період). Що стосується клопотання сторони відповідача щодо постановлення окремої ухвали суду про виявлення в діях свідка [PERSON] ознак злочину, передбаченого ст. 384 КК України, судом встановлено наступне. Нормами ст. 211 ЦПК України передбачається, що суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу і направити її відповідним особам чи органам для вжиття заходів з усунення цих причин та умов. Про вжиті заходи протягом місяця з дня надходження тексту окремої ухвали має бути повідомлено суд, який її постановив. Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час судового розгляду встановлено склад правопорушення. Якщо суд не встановив такого порушення, підстав для окремої ухвали немає. Стаття 384 КК України передбачає кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка чи потерпілого або завідомо неправдивий висновок експерта під час провадження дізнання, досудового слідства, здійснення виконавчого провадження або проведення розслідування тимчасовою слідчою чи спеціальною тимчасовою слідчою комісією Верховної Ради України або в суді, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна під час здійснення виконавчого провадження, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках, а частиною 2 цієї ж статті - ті самі дії, поєднані з обвинуваченням у тяжкому чи особливо тяжкому злочині, або зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту, а також вчинені з корисливих мотивів. Об'єктивна сторона злочину щодо показів свідка полягає у завідомо неправдивому показанні свідка. Показання - це відомості про факти, які підлягають встановленню у цивільній справі і мають важливе значення для правильного вирішення справи. Неправдивими є показання, в яких повністю або частково перекручені факти, що мають значення для правильного вирішення справи. Завідомо неправдиві показання утворюють склад цього злочину, якщо вони дані уповноваженій на те особі, у встановленому законом порядку і належним чином процесуальне оформлені. В судовому засіданні, яке відбулося 04.06.2015 року був допитаний в якості свідка сторони позивача громадянин [PERSON], [INFO]. При допиті якого судом не встановлено в його діях складу злочину, передбаченого ст. 384 КК України, а отже відсутні підстави для винесення окремої ухвали суду. З урахуванням викладеного, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, такими, що ґрунтуються на нормах закону та підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір в розмірі 2 710 грн. 35 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved