Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з своїм вищезгаданим позовом. У позовній заяві вказує, що 25 червня 2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був підписаний договір позики, згідно до якого позивач надав, а відповідач отримала грошові кошти у розмірі 20\~000,00 грн., та зобовязалась повернути ці гроші до 25 липня 2015 року. 26 червня 2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, за умовами якого відповідач [PERSON] зобовязався відповідати перед позивачем за виконання всіх зобовязань відповідача [PERSON]. У визначений строк відповідачка гроші не повернула, чим порушила свої зобовязання. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку 3 % річних на загальну суму 193,97 грн., суму основного боргу у розмірі 20000,00 грн., а всього - на загальну суму 20193,97 грн. Оскільки відповідачі не надали суду інформації щодо їх адреси, відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судові повістки разом із розписками та копіями відповідних документів були надіслані відповідачам поштою рекомендованими листами із повідомленнями за адресою їх місць проживання, зареєстрованими у встановленому законом порядку. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. В судове засідання сторони не явилися, позивач не заявляв суду проти заочного розгляду справи. В порядку ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд ухвалив розглянути справу заочно. Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 25.06.2015 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений в письмовій формі договір позики. Згідно договору позивач надав відповідачу позику 20000,00 гривень, яку відповідачка отримала строком до 25.07.2015 року. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями позивача за позовом та договором від 25.06.2015 року. За умовами укладеного договору відповідачка зобовязалась повернути зазначену грошову суму до 25.07.2015 року. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За поясненнями позивача, відповідач не виконала свого зобовязання та не повернула йому позику отримані нею за договором грошові кошти в сумі 20 000,00 грн. Повернення суми позики має бути підтверджене письмово, проте суду не було надано жодних доказів того, що відповідач вчинив дії, що могли б свідчити про виконання ним своїх зобовязань за договором позики. За положенням ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до договору поруки від 26.06.2015 року, укладеного між позивачем та [PERSON], останній виступив поручителем позичальника за вищевказаним договором позики, зобовязався неси відповідальність у повному обсязі за виконання названим позичальником своїх обовязків за укладеним договором, через що відповідачі несуть солідарну відповідальність перед кредитором. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вищезазначений розмір заборгованості достовірно підтверджено наданим позивачем розрахунком, на спростування якого відповідачі доказів не подали. Суд також вважає за необхідне стягнути відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів судові витрати у справі в розмірі судового збору за подання позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved