Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, уточнив його предмет та підставу, в його обґрунтування посилаючись на те, що наказом №337/к-1 від 15.11.2013 р. його було звільнено з роботи (наказом від 25.07.2013 р. позивача було призначено на посаду заступника голови правління з маркетингу Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема», наказом №246/к від 15.08.2013 р. позивача було переведено на посаду першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема»), утім, в день звільнення не було проведено розрахунку та не було видано трудову книжку. Трудову книжку було видано лише 03.03.2014 р. після подань численних заяв про звільнення, також не було проведено розрахунку при звільненні. Предмет позову становить вимога про визнання незаконним та скасування протоколів та постанов рішення комісії по трудовим спорам стосовно [PERSON], який не звертався до КТС щодо виплати заробітної плати: постанови № 140 від 11 вересня 2013 p.; № 150 від 18 жовтня 2013 p.; № 163 від 18 березня 2014 p.; посвідчення: № 140 від 13 вересня 2013 p.; № 150 від 22 жовтня 2013 p.; № 163 від 20 березня 2014 р., про визначення заборгованості ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» у зв'язку з невиплатою заробітної плати з 17 липня 2013 р. по 15 листопада 2013 р., про стягнення з ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» на користь позивача нарахованої, але виплаченої заробітної плати за період з 17 липня 2013 р. по 15 листопада 2013 р., про стягнення з ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку за період з 15 листопада 2013 р. на час прийняття рішення судом, про стягнення з ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» моральну шкоду у розмірі мінімального прожиткового мінімуму на працюючого - 1 218,00 грн. У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просив суд задовольнити поданий позов. Відповідач заперечував проти задоволення позову в частині вимог, що стосуються стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; що стосується вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, представник відповідача не заперечував проти її задоволення, що стосується вимоги позову про стягнення заборгованості по заробітній платі, представник відповідача заперечував проти її задоволення, вважав, що дана заборгованість вже стягнута на підставі рішення КТС. Третя особа не скористалася правом брати участь у судових засіданнях. Врахував заяву позивача, заслухав пояснення представника відповідача та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Як встановлено судом, наказом №337/к-1 від 15.11.2013 р. Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» [PERSON] було звільнено з роботи (наказом від 25.07.2013 р. позивача було призначено на посаду заступника голови правління з маркетингу Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема», наказом №246/к від 15.08.2013 р. позивача було переведено на посаду першого заступника голови правління Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема»). В день звільнення із позивачем не було проведено розрахунку при звільненні та не було йому видано трудову книжку; трудова книжка була отримана позивачем лише 03.03.2014 р. За ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виконуючи обов'язок доказування, позивач, на переконання суду, довів слушність доводів, надав докази відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України, у частині не проведення відповідачем із позивачем розрахунку при звільненні. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за період з 17 липня 2013 р. по 15 листопада 2013 р., в розмірі 16 659,68 грн. Щодо посилання відповідача на те, що дана сума вже стягнута на підставі рішень Комісії по трудових спорах Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» від 11.09.2013 р., 18.10.2013 р., 18.03.2014 р., то суд не погоджується із слушністю доводів відповідача, виходячи з наступного. За ч. 1 ст. 225 КЗпП України підставою для розгляду трудового спору комісією по трудових спорах є особисте звернення працівника із відповідною заявою, та відповідно до зазначеної правової норми працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком». Відповідно до ч. 1 ст. 225 КЗпП України спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Проте, суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження звернення позивача з такими заявами до Комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема». Разом з тим, виходячи з аналізу норм трудового законодавства, трудовий спір, який вирішується комісією з трудових спорів за заявою працівника, за нормами КЗпП є індивідуальним. Цього висновку можна зробити з огляду на те, що правовою базою забезпечення вирішення колективних трудових спорів є спеціальний закон - Закон України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» від 3 березня 1998 р., який містить загальні положення, порядок вирішення колективного трудового спору (конфлікту) тощо. Таким чином, як і самі рішення комісії по трудових спорах так і посвідчення, які видаються на примусове виконання цих рішень, мають носити індивідуальний характер та в посвідченнях комісії по трудових спорах мають зазначатися в якості даних стягувача дані працівника, а не іншої особи, що передбачено ч. 2 ст. 230 КЗпП. Відповідно до ч.1 ст. 226 КЗпП України розгляд спору за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника при розгляді спору від його імені може виступати представник профспілкового органу або за вибором працівника інша особа, в тому числі адвокат. Але, як встановлено судом, позивач із заявою про представлення його інтересів іншою особою до комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» не звертався. Як вбачається з наданих представником відповідача копії протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» та постанов про відкриття виконавчих проваджень, винесених державним виконавцем Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, заявником та стягувачем виступає [PERSON] або [PERSON], а не [PERSON] Разом з тим, відповідно до зазначених протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» в них містяться прізвища декількох працівників відповідача та зазначений розмір заборгованості відповідача із виплати саме цим працівникам заробітної плати. Проте, заборгованість із заробітної плати стягнута на користь третьої особи - [PERSON] або [PERSON], а не на користь позивача. Таким чином, зазначені письмові докази свідчать про те, що позивач не користався позасудовим порядком розгляду трудового спору (ст. 221 КЗпП України), його трудові права не були захищені іншим органом, який має право розглядати трудовий спір та рішення якого підлягає виконанню у встановленому законом порядку, та спір не вирішувався у встановленому законом порядку. У зв'язку з цим твердження представника відповідача про відсутність заборгованості перед позивачем по заробітній платі не є слушними. Водночас, відсутність у посвідченнях комісії по трудових спорах даних позивача як стягувача позбавляє його прав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». З огляду на вищенаведене для суду вбачаються підстави для визнання незаконними та про скасування рішень Комісії по трудових спорах Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» від 11.09.2013 р., 18.10.2013 р., 18.03.2014 р. у частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» на користь [PERSON] заборгованості по виплаті заробітної плати. З приводу вимоги позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то суд погоджується із слушністю доводів позивача щодо наявності підстав для застосування ст. 117 КЗпП України. У даному випадку розмір середньоденної заробітної плати (розмір якої впливає на розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні), обчислюється відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р., виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Середньоденна заробітна плата складає 356 грн. 98 коп.; час затримки невиплати заробітної плати на день ухвалення рішення складає 254 дня), відтак, середній заробіток за час затримки складає 90 672, 92 грн. (356,98 грн. х 254 дня). Разом з тим, при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні судом враховується розмір спірної суми, істотність цієї частки в порівнянні з середнім заробітком ( п. 20 Постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства пр оплату праці», через що суд дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 5 000,00 грн., через що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимоги позову про визнання незаконним та скасування протоколів та постанов рішення комісії по трудовим спорам стосовно [PERSON], який не звертався до КТС щодо виплати заробітної плати: постанови № 140 від 11 вересня 2013 p.; № 150 від 18 жовтня 2013 p.; № 163 від 18 березня 2014 p.; посвідчення: № 140 від 13 вересня 2013 p.; № 150 від 22 жовтня 2013 p.; № 163 від 20 березня 2014 р., та про визначення заборгованості ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» у зв'язку з невиплатою заробітної плати з 17 липня 2013 р. по 15 листопада 2013 р., то суд відмовляє в їх задоволенні, оскільки обраний позивачем спосіб захисту прав не передбачений законом (ст. 16 ЦК України). Що стосується вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, то суд погоджується із слушністю доводів позивача та наявністю підстав для її відшкодування, які визначені статтею 237? КЗпП. Стосовно розміру такого відшкодування, то суд виходить з характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості, а також із засад розумності, виваженості та справедливості, через що за внутрішнім переконанням суду, з метою захисту порушених законних прав позивача присудження до відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 218,00 грн. відповідатиме тим моральним стражданням, яких зазнав позивач через порушення його трудових прав. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial