Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування своїх вимог в якому вказував, що після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO], у спадок залишилося майно у виді земельних ділянок та житлового будинку, однак оформити їх як спадщину він не взмозі через те, що в заповіті, складеному ним та його дружиною на користь дітей, розпорядження відносно спадкового майна було надано відносно майна як спільного майна подружжя. В той же час, посилаючись на те, що майно, яке було заповідано йому та дочці [PERSON] не є спільним майном подружжя, а є особистою приватною власність заповідачів, тому заповіт, складений 05 березня 2013 року, слід визнати недійсним. В судове засідання позивач не з'явився, його представник надав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі позивача, а позов задовольнити. Третя особа [PERSON] та відповідач [PERSON] до суду також не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали письмові пояснення, відповідно до яких вони підтримали позов та просила його задовольнити. Представник відповідача - сільської ради до судового засідання також не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав листа з проханням розглянути справу без його участі. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін в підготовчому судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. 26 жовтня 2015 року помер громадянин [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно, а саме: -житловий будинок та земельну ділянки, площею 0,12 га, які розташовані в [ADDRESS] -земельну ділянку, площею 4,73 га, виділену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в межах території Миколаївської сільської ради Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області. За свого життя ним та його дружиною [PERSON] був складений заповіт, посвідчений 05 березня 2013 року секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області. Відповідно до заповіту [PERSON] та [PERSON] заповіли на випадок своєї смерті належне їм на праві спільної сумісної власності майно подружжя: у виді зазначеного будинку та земельної ділянки, площею 0,12 га в [ADDRESS], а також двох земельних ділянок для сільськогосподарського товарного виробництва, площею 4,73 га кожна. Положення Цивільного кодексу України вирізняють два види спадкування: за законом та за заповітом (ст. 1217 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1233-1236 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Крім того, згідно зі ст. 1243 ЦК України подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності; у разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив; у разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті; у разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Між тим, згідно зі ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, статтею 60 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. (ст.ст. 63-64 СК України). Заповітом подружжя [PERSON] та [PERSON] були охоплені будинок та земельна ділянка, розташовані по [ADDRESS] а також дві земельні ділянки товарного сільськогосподарського виробництва, які належні кожному із них. В той же час, спадкова земельна ділянка, площею 0.12 га, та будинок зареєстровані на праві приватної власності за [PERSON] Кожна із двох земельних ділянки по 4,73 га зареєстровані на праві приватної власності за [PERSON] та [PERSON], відповідно до державних актів [NUMBER] та [NUMBER], видані Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області 04 січня 2006 року. Таким чином, судом встановлено, що при складанні заповіту, майно, зазначене у ньому як спадщина подружжя, насправді, належало на праві приватної власності кожному із них, хоча і було надбано ними під час шлюбу. Відповідно до ст.. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Заповіт є також правочином. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того за ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 217 цього ж Кодексу недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Також, згідно зі ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Враховуючи, що [PERSON] та [PERSON] при складенні заповіту подружжя 05 березня 2013 року відносно майна, зазначеного у ньому, не мали прав відносно цього майна спільних прав, тому слід зробити висновок, що у них був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності відносно цього майна, тому заповіт є недійсним. Таким чином вимоги позивача є законними і обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved