Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з трьома позовними заявами до Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк»: про розірвання кредитного договору, відшкодування шкоди, визнання договорів удаваними. Ухвалою суду від 02.02.2018 року справи за вказаними позовами обєднані в одне провадження. Щодо вимоги про розірвання кредитного договору. Сторони 15.05.2007 року уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії. У договорі йшлося про надання кредиту у швейцарських франках, позивач стверджує, що фактично отримав кредит у гривнях. Кредит мав бути повернутий до 14.05.2017 року. За кредитом виникла заборгованість і відповідач звернувся до суду з вимогою повернути увесь кредит достроково. 03.03.2015 року суд задовольнив вимоги відповідача частково. Суд встановив таке. Кредитна лінія була відкрита на суму 255937 швейцарських франків. 237485 швейцарських франків рахувались у банку отриманими [PERSON] Однак, банк не довів, що [PERSON] отримав 69700 швейцарських франків з вказаної суми, підписи на документах, на підставі яких отримані ці кошти, позивачу не належать. Решту в сумі 167785 швейцарських франка суд порахував отриманими [PERSON] Суд стягнув з позивача заборгованість за тілом кредиту за мінусом сум, отримання яких не доведене, а саме, 102522,62 швейцарських франка. На основі таких, встановлених судом, обставин позивач звернувся 05.04.2017 року з вимогою до відповідача надати йому, згідно договору, кредитні кошти, які він не отримав, а мав отримати згідно договору, 88152 швейцарських франка ((255937 (сума, на яку була відкрита кредитна лінія) 237485 (сума, яку банк рахував виданою) + 69700 (сума, отримання якої не підтверджене)). Інакше, він вимагатиме розірвання кредитного договору. Відповідач ці кредитні кошти позивачу не надав, тому він звернувся до суду з позовом про розірвання кредитного договору. В основі позову є те, що відповідач не надав відповідачу на його вимогу ту суму кредиту, яку обіцяв 255937 швейцарських франків загалом. Натомість надав меншу суму. Відповідач цю вимогу не визнав, зазначивши у відзиві та запереченні, що підстави для розірвання договору відсутні. Позивач порушив умови договору, а тому наступні транші йому не можуть бути видані. У вказаній вимозі слід відмовити. Згідно: ч.1 ст.526 ЦК, «1. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.» ч.ч.1, 2, 3 ст.651 ЦК, «1. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 2. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.» В основі цієї вимоги, як зазначено вище, є те, що відповідач не надав відповідачу на його вимогу ту суму кредиту, яку обіцяв 255937 швейцарських франків. Натомість надав меншу суму. Однак, згідно п.2.10.3 укладеного сторонами договору про надання відновлювальної кредитної лінії, Кредитор припиняє надання траншів Кредиту за цим договором в разі невиконання або неналежного виконання умов цього Договору, припинення дії або визнання недійсними договорів, визначених п.1.3 цього Договору. Факт неналежного виконання позивачем договору встановлений рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2015 року, згідно з яким з позивача достроково стягнута заборгованість за договором в цілому, хоча кредит надавався зі строком повернення 14.05.2017 року. Підставою для дострокового стягнення кредиту стало неналежне виконання умов договору позивачем. Рішення набрало законної сили 12.05.2015 року. Позивач звернувся з заявою про видачу кредитного траншу 05.04.2017 року, в той час, коли факт неналежного виконання ним договору вже був встановлений рішенням суду, яке набрало законної сили. Отже, на момент звернення позивача за траншем відповідач мав право його не надавати згідно п.2.10.3 договору. Відповідач, відмовивши позивачу у наданні траншу, не порушив договір, тому передбачені ч.2 ст.651 ЦК підстави для розірвання договору відсутні. До того ж, відповідач, поставивши перед позивачем вимогу дострокового повернення кредиту внаслідок порушення останнім умов кредитного договору, фактично переніс строк повернення кредиту з 14.05.2017 року на дату вказаної вимоги. На день звернення позивача за траншем 05.04.2017 року відносини за договором трансформувалися в охоронні: строк повернення кредиту закінчився, кредит, всупереч умовам договору, позивачем не повернутий, далі настає відповідальність за законом і умовами договору. Тобто, поза межами строку надання кредиту транші вже не можуть бути надані, договір продовжує діяти лише за наслідками порушення його умов. Тому, зазначені у позові підстави для розірвання договору відсутні, відповідач, відмовившись надавати транш, умови договору не порушив. Щодо вимоги про відшкодування шкоди та визнання договорів удаваними. Позивач у вимозі про відшкодування шкоди вказував на те, що відповідач, порушивши умови кредитного договору і вчинивши шахрайські дії, які є злочином, не надав йому 102522,62 швейцарських франка, про стягнення яких, як заборгованості, йшлося у вказаному вище рішенні суду. Після рішення суду відбувалося досудове слідство у кримінальному провадженні щодо неправомірних дій працівників відповідача, у ході якого зясувалося, що позивач отримав кошти не у швейцарських франках, а у гривнях. Отже, на думку позивача, після вказаного рішення суду досудовим слідством був встановлений факт вчинення працівниками відповідача щодо нього кримінального правопорушення: формально зазначивши у кредитному договорі те, що позичаються швейцарські франки, йому насправді видали кредит у гривнях. Позивач вважає, що згаданим кримінальним правопорушенням, вчиненим працівниками відповідача, йому завдана майнова шкода. Визначаючи розмір шкоди, позивач відштовхується від стягнутої з нього за рішенням суду заборгованості за тілом кредиту, яку суд визначив у сумі 102522,62 швейцарських франка, що еквівалентні 863445,51 гривні. Еквівалент був визначений судом за курсом швейцарського франка до гривні станом на 04.07.2013 року 8,4220 грн. за 1 швейцарський франк). Курс гривні до швейцарського франка на час укладення кредитного договору у 2007 році складав 4,3 грн. за 1 швейцарський франк. Тобто, виходячи з курсу 4,3 грн. за 1 швейцарський франк, позивач отримав у 2007 році 440847,26 гривні і саме таку суму він був винен відповідачу. Суд же, не знаючи, що позивач отримав фактично гривні, а не швейцарські франки, що було встановлено досудовим слідством вже після рішення суду, стягнув з позивача заборгованість у швейцарських франках за курсом, який діяв станом на 04.07.2013 року 8,4220 грн. за 1 швейцарський франк. Позивач вважає, що тим самим йому, неправомірними діями працівників відповідача, які видали йому кредит у гривнях замість швейцарських франків, завдана майнова шкода у сумі різниці між присудженими судом 863445,51 гривні, що еквівалентні 102522,62 швейцарських франка за курсом, який діяв станом на 04.07.2013 року, і фактично отриманими ним у 2007 році 440847,26 гривні за курсом 4,3 грн. за 1 швейцарський франк. Тобто, позивач вважає, що він отримав у 2007 році фактично кредит у гривнях, як зясувало досудове слідство, а отже, далі сума кредиту не була привязана до швейцарського франка, як було зазначено у рішенні суду. Згадана вище різниця складає 442598, 25 грн., яку позивач просив стягнути з відповідача. Збільшивши позовні вимоги, позивач вирахував з суми 102522,62 швейцарських франка додатково ще 66410 швейцарських франка, подавши як доказ висновок почеркознавчої експертизи № 39 від 27.02.2018 року, яка проведена у ході кримінального провадження. Тобто, позивач вважає, що з 102522,62 швейцарських франків, присуджених йому судом до стягнення, він не отримав 66410 швейцарських франка і доводить це висновком почеркознавчої експертизи, проведеної після рішення суду в рамках кримінального провадження. Різницю у 36112,62 швейцарських франка, яка вийшла (102522,62 66410), позивач перевів у гривню за курсом 4,3 гривні за швейцарський франк, отримавши 155284,26 грн. Далі відняв від присуджених судом 863445,51 гривні суму 155284,26 грн. і вирахував завдані йому збитки у 708161,29 грн., які просив стягнути з відповідача. Тобто, знову ж таки, позивач, обґрунтовуючи позов, вважає, що він фактично отримав не 36112,62 швейцарських франка, а їх еквівалент у гривнях за курсом 4,3 грн. за 1 швейцарський франк, що становить 155284,26 грн., і віднімає цю суму від присуджених судом 863445,51 гривні. У підсумку виходить, що позивач винен банку лише 155284,26 грн. (36112,62 швейцарських франка за курсом 4,3 грн. за 1 швейцарський франк, саме таку суму він отримав в гривнях на момент видачі кредиту і таку суму він винен банку). У ще у одній вимозі, виходячи з тих же міркувань про встановлену досудовим слідством обставину, що кредит надавався фактично в гривнях, а не у швейцарських франках, позивач просить визнати договори (кредитний договір та додаткові угоди до нього) про надання кредиту у швейцарських франках удаваними, оскільки сторони фактично домовились про надання кредиту у гривнях. Відповідач ці вимоги не визнав, зазначивши у відзиві та запереченні, що сторони домовились у договорі про надання кредиту у швейцарських франках, позивач отримав еквівалент суми у швейцарських франках у гривнях, як було домовлено, збитки позивачу не завдані, жодної удаваності у цій домовленості немає. У вказаних вимогах слід відмовити. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України: «Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.» Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2015 року щодо сторін, які беруть участь у цій справі, встановлено, що [PERSON] отримав кредит саме у швейцарських франках, а не у гривнях. [PERSON], заперечуючи позов, зазначав, що валютою кредиту була гривня, однак, суд це його заперечення відхилив і стягнув заборгованість в еквіваленті до швейцарських франків за курсом який діяв станом на 04.07.2013 року 8,4220 грн. за 1 швейцарський франк. Рішення набрало законної сили 12.05.2015 року. Та обставина, що валютою кредиту був швейцарський франк, встановлена рішенням суду і не доказується знову при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. У п.1.1.1 договору про надання відновлювальної кредитної лінії валютою кредиту визначений швейцарський франк. Позивач, підписавши договір, погодився на визначення швейцарського франка валютою кредиту. Згідно: ч.1 ст.626 ЦК, «1. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.» ч.1 ст.627 ЦК, «1. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.» ч.1 ст.628 ЦК, «1. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.» Суттю договору, укладеного між сторонами, є те, що сума договору, розрахунки за ним, визначаються у еквіваленті до швейцарських франків. Тобто, позичальник отримує кредит у гривнях у сумі, еквівалентній до суми швейцарських франків, зазначеній у договорі, за курсом на момент видачі. Так само позичальник розраховується за кредитом у гривнях у сумі, еквівалентній до суми швейцарських франків, належної до сплати, за курсом на момент розрахунку. Сторони вільні були укласти такий договір, умови договору не суперечать закону, взаємовигідні для сторін договору на момент його укладення. Оскільки швейцарський франк доволі стійкий щодо інфляції, банк, отримуючи як розрахунок за кредитом гривню в «привязці», в еквіваленті, до франка, гарантовано відтворить у себе ту суму іноземної валюти, яку надав, з тією ж купівельною спроможністю. Позивач, отримавши гривню в «привязці», в еквіваленті, до швейцарського франка, мав для себе вигідний процент: якби він узяв кредит безпосередньо у гривні, без «привязки» до швейцарського франка, процент був би значно більшим. Загальновідомо, що проценти за кредити у загальновизнаних іноземних валютах відчутно менші за проценти по гривневим кредитам, оскільки загальновизнані іноземні валюти набагато стійкіші до інфляції, ніж гривня. Звісно, вигідний процент за кредитом мав для позивача очевидну для нього і загальновідому «плату»: кредит за такою схемою залишався вигідним для нього поки гривня більш-менш трималася щодо швейцарського франка, у випадку «обвалу» гривні вигідний процент міг не покрити курсових втрат. Така небезпека була відома позивачу, на момент отримання ним кредиту гривня встигла впасти в ціні щодо загальновизнаних іноземних валют в кілька разів. Це була загальновідома обставина. Позивач, укладаючи договір, порахував, що вигідний процент перевищує ризик здешевлення гривні. Те, що його сподівання не справдилися, не є виною банку, не є неналежним виконанням ним договірних зобовязань, за яке він має відшкодовувати збитки у виді курсових втрат позивача. Позивач, укладаючи договір, розумів ризики здешевлення гривні і свідомо на них йшов ради вигідного процента. Те, що позивач розумів викладену вище суть договору, розумів, що йому будуть надані не швейцарські франки, а гривня в еквіваленті до швейцарського франка, доводиться, зокрема, тим, що він, знаючи, що в кредитному договорі йдеться за швейцарський франк, неодноразово отримував транші в гривнях в еквіваленті до швейцарського франка і жодного разу не заявив щодо цього будь-якої претензії до банку. Отримуючи транші в гривнях в еквіваленті до швейцарського франка, позивач не ніс жодних збитків, оскільки мав змогу відразу придбати за отримані гривні відповідну кількість загальновизнаної іноземної валюти, в тому числі і швейцарський франк. Свідок у кримінальному провадженні, якого згадує позивач і кладе його свідчення в основу своєї вимоги відшкодування шкоди, вказує на те, що було насправді: позивач отримував гривні, а не швейцарські франки. Це було частиною домовленості між сторонами, а не порушення банком договірних зобовязань, за яке він має нести цивільно-правову відповідальність. Таким чином, відповідач, надаючи позивачу гривні, а не швейцарські франки, діяв у рамках домовленості, умови договору не порушив, збитки позивачу не наніс. Щодо збільшення позивачем позовних вимог на підставі того, що досудове слідство встановило підроблення підписів позивача на його заявах про видачу чергових траншів. Як було зазначено, відповідач звертався до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 03.03.2015 року суд задовольнив вимоги відповідача частково. Кредитна лінія була відкрита на суму 255937 швейцарських франків. 237485 швейцарських франків рахувались у банку отриманими [PERSON] Однак, банк не довів, що [PERSON] отримав 69700 швейцарських франків з вказаної суми, підписи на документах, на підставі яких отримані ці кошти, позивачу не належать. Решту в сумі 167785 швейцарських франка суд порахував отриманими [PERSON] Суд стягнув з позивача заборгованість за тілом кредиту за мінусом сум, отримання яких не доведене, а саме, 102522,62 швейцарських франка. Тепер позивач стверджує, що відсутні докази отримання ним не лише 69700 швейцарських франків, як встановлено судом, а більшої суми. Домогтися відновлення порушеного права у позові про відшкодування шкоди з підставою, яка заявлена: надання замість швейцарських франків гривні, позивач не може, оскільки шкода саме на такій підставі, як він заявив, йому не нанесена. Обставини, про які стверджує позивач, можуть бути нововиявленими щодо згаданого рішення суду і встановлювати їх необхідно шляхом подання заяви про перегляд цього рішення за нововиявленими обставинами. Згідно ст.235 ЦК: «1. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. 2. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.» Як було доведено вище, сторони вчинили той правочин, який бажали вчинити, а саме, суттю їх договору є: позичальник отримує кредит у гривнях у сумі, еквівалентній до суми швейцарських франків, зазначеній у договорі, за курсом на момент видачі; так само позичальник розраховується за кредитом у гривнях у сумі, еквівалентній до суми швейцарських франків, належної до сплати, за курсом на момент розрахунку. Договір на момент укладення був, як зазначено вище, взаємовигідним, договір відповідає вимогам закону, потреби приховувати інший правочин у сторін не було. Тому підстав визнавати договори удаваними відсутні.

Outcome: dismissed