Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за договором позики. На обґрунтування вимог представник позивача в заяві зазначив, що 22.08.2018 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала грошові кошти в сумі 39800 гривні на строк до 30.08.2018 року. В зазначений термін відповідач гроші в добровільному порядку не повернула, незважаючи на направлену їй претензію про необхідність повернення боргу. Внаслідок цього станом на час звернення з позовом до суду заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 22.08.2018 року становить 39800 грн. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, 10240 грн витрат на правову допомогу та витрати по сплаті судового збору. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити, розподілити заявлені в тексті позову судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10480 грн., а також вирішити питання про стягнення з відповідача витрат на проїзд (на оплату газового пального) в сумі 389 грн. Відповідач до суду не з`явилася, про час слухання справи повідомлялася рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням. До суду не надійшло відзиву на позов. З огляду на те, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання та не подав відзив, суд ухвалив про заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі матеріали (копію паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків на ім`я [PERSON] ; копію паспорта та реєстраційного номеру облікової картки платника податків на ім`я [PERSON] ; оригінал розписки [PERSON] від 22.08.2018 року; копію претензії; копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення; договір про надання послуг адвоката та консультаційних послуг від 30.07.2019 року; ордер адвоката; копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю; чек №124970 від 16.10.2019 року; розрахунок суми гонорару; акт приймання-передачі робіт з правової допомоги від 16.10.2019 року), суд, розглянувши спір в межах заявлених позивачем вимог, приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість задоволення позову про стягнення заборгованості за договором позики. В ході судового розгляду судом встановлено, що 22 серпня 2018 року між [PERSON] (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) був укладений договір позики на суму 39800 гривень. На підтвердження умов договору та факту отримання грошової суми [PERSON] власноручно написала розписку. Вказаним договором позики було обумовлене зобов`язання [PERSON] повернути суму позики до 30.08.2018 року. В зазначений термін відповідач гроші в добровільному порядку не повернула. Внаслідок цього, заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики від 22.08.2018 року становить 39800 гривень. Зазначені правовідносини врегульовані ст.ст. 526 ч. 1, 1046; 1047; 1049 ЦК України, із змісту яких слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (гроші кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка позичальника. При цьому, судом встановлено, що позичальник [PERSON] не повернула позикодавцеві [PERSON] в повному обсязі отримані нею грошові кошти за договором позики від 22.08.2018 року, що свідчить про неналежне виконання нею зобов`язання за вказаним договором та вказує на необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] несплаченої суми боргу, яка становить 39800 грн. Таким чином, на підставі встановлених судом обставин справи суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики від 22.08.2018 року в сумі 39800 грн. Оскільки позов підлягає задоволенню, то відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні останнім судові витрати по сплаті судового збору. Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10480 грн., суд зауважує, що відповідно до постанов Верховного Суду від 03.05.2018 року №372/1010/16-ц, від 17.10.2018 року №301/1894/17 для стягнення таких витрат суду має бути надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, розрахунок таких витрат, платіжні документи про оплату таких послуг оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Крім того, відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Аналіз наведених правових норм дає підстави вважати, що понесені стороною витрати на професійну правничу допомогу повинні бути документально підтверджені, при цьому, склад, розміри витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, та факт їх сплати входять до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. З матеріалів справи слідує, що на підтвердження понесення судових витрат на правничу допомогу позивачем надано договір про надання послуг адвоката та консультаційних послуг від 30.07.2019 року; ордер на надання правничої допомоги від 03.09.2019 року; світлокопію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, розрахунок суми гонорару, акт приймання-передачі робіт з правової допомоги від 16.10.2019 року. Проте суду позивачем не додано будь-яких фактичних даних (квитанцій про оплату, прибуткових касових ордерів тощо), які б підтверджували факт його оплати адвокату заявлених на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10480 грн. У зв`язку з цим суд не має достатніх правових підстав для стягнення таких витрат з відповідача на користь позивача. Що стосується заявленої представником позивача усно в судовому засіданні вимоги про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних з явкою до суду, в сумі 389 грн., то відповідно до ч.1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників, а також найманням житла, несуть сторони. І за ч.2 ст. 138 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація лише за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Крім того, зі змісту ст. 134 ЦПК України слідує, що умовою подальшого розподілу за судовим рішенням судових втрат (крім судового збору) є попереднє визначення суми судових витрат. Таке попереднє визначення суми судових витрат позивачем зазначається у відповідності до ст. 175 ЦПК України в позовні заяві як попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. При цьому, в позовній заяві позивач вказав лише попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правничу допомогу (які відповідно до ст. 133 ЦПК України є самостійним видом витрат, пов`язаних з розглядом справи), але в позовній заяві взагалі не вказаний попередній (орієнтовний) розрахунок витрат, пов`язаних з явкою до суду, хоча позивач та його представник, що перебувають в м. Миколаєві, пред`являючи позов до Баштанського районного суду, мав змогу передбачити можливість понесення витрат, пов`язаних з явкою до даного суду. Оскільки такі витрати, пов`язані з явкою до суду, в тексті позову не були заявлені взагалі, то відповідно до ч.2 ст. 134 ЦПК України та відповідно до ст. 175 ЦПК України суд не в праві вирішувати питання про стягнення таких витрат за усною заявою сторони та без вказівки про такі витрати в попередньому (орієнтовному) розрахунку їх суми в тексті позову. На підставі ст.ст. 509, 549, 551, 1046, 1047, 1049 ЦК України та

Outcome: approved