Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, просить стягнути з відповідача на його корись неустойку та компенсацію за індексом інфляції за договором позики від 05.01.2012 року у сумі 186244,96 гривень, у тому числі 95120,00 гривень пені за невиконання грошового зобов'язання, 91124,96 гривень компенсації росту споживчих цін (індекс інфляції). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.01.2012 року між між ними укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача позику у розмірі 114240 гривень на період з 05 січня по 05 липня 2012 року. Позичальник порушила умови договору позики, позику сплатила частково у розмірі 19120,00 гривень, у зв'язку з чим рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2013 року з позивальника на користь позикодавця стягнуто 189120, 00 гривень, у тому числі 95120 грн. борг за договором позики, 94000,00 гривень неустойки, а також 3482,29 гривень судового збору. Вищевказане рішення суду набрало законної сили 23.07.2013 року, в подальшому 20.08.2013 року було видано виконавчий лист на підставі якого 22.08.2013 року ВДВС Васильківського МРУЮ було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду. Однак, рішення суду відповідачем не виконано, позику та неустойку остання не сплатила, в зв'язку з чим позивач просить суд позов задовольнити . В судовому засіданніі позивач позовні вимоги повністю підтримав. Відповідач в судове засідання повторно не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була неодноразово повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не направила. За таких підстав суд, відповідно до положень статті 224 ЦПК України, вважає за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача, який щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Вислухавши пояснення позивача, його доводи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 05.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у позивача позику в розмірі 114240 грн. на період з 05 січня по 05 липня 2012 року. (а.с. 6). Відповідно до п. 8 договору позики, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики (частину позики) згідно графіку, вказаного в п. 2 цього договору, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також неустойку в розмірі 1 (один) відсоток за кожний день прострочення від суми позики , вказаної в п.1 цього Договору. Фактична передача та отримання суми боргу підтверджується розпискою, в якій відповідач вказав про отримання суми позики та обов'язок її повернення в строк, визначений умовами договору позики ( а.с.7). В зв'язку з порушенням відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним договором позики, рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10.07.2013 року, яке набрало чинності, з позичальника на користь позикодавця стягнуто 189120, 00 гривень, у тому числі 95120 грн. боргу за договором позики, 94000,00 гривень неустойки, а також 3482,29 гривень судового збору ( а.с.8-9). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Наразі рішення звернуто до примусового виконання, однак залишається не виконаним ( а.с.10). Таким чином, судом встановлено факт неналежного виконання відповідачем зобов'язання стосовно погашення заборгованості за договором позики. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Відповідно до п. 18 вищевказаної постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. При цьому слід ураховувати, що проценти на неустойку не нараховуються (частина друга статті 550 ЦК). Так чином, суд вважає правомірним звернення позивача з даним позовом та нарахування ним сум штрафних санкцій лише на суму боргу за договором позики, без врахування сум неустойки та інших платежів. Отже, зважаючи на те, що відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики не виконане, на нього покладається відповідальність за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених договором. Вирішуючи питання розміру сум, що підлягають стягненню судом враховано наступне. В силу вимог ч. 1 ст. 550 ЦК України - право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Отже, стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Як вже було встановлено судом, пунктом 18 договору позики передбачено, що у разі несвоєчасного повернення сум позики позичальник зобов'язується сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 1% за кожен день прострочення від суми позики. За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Таким чином, суд вважає правомірним стягнення позивачем неустойки в межах строку позовної давності (один рік) та зменшення її суми до розміру основного боргу (95120 грн.) за договором позики (ч. 2 ст. 11 ЦПК України). В свою чергу, сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. З урахуванням того, що позивачем дотримано порядку розрахунку індексу інфляції (а.с.11,12), суд погоджується з його розміром в сумі 19124,96 гривень та вважає за необхідне стягнути дану суму з відповідача за рішенням суду. Таким чином, загальна сума заборгованості, яка підлягає стягненню становить 186244,96 гривень та складається з пені в сумі 95120,00 грн. та компенсації росту споживчих цін ( індекс інфляції) в розмірі 91124,96 грн. Оскільки, судом встановлено на підставі зібраних по справі доказів те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за укладеним з позивачем договором позики щодо повернення отриманих коштів не виконує, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі.. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені та документально підтвердженні позивачем у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача (а.с.1). На підставі наведеного, Цивільного кодексу України,

Outcome: approved