Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить (з урахуванням змін та доповнень /а.с.108/) поновити його на роботі директора-розпорядника театру, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2013 року; визнати незаконними накази № 152-К від 05.09.2012 року «Про звільнення з роботи [PERSON]» та № 164-К від 01.10.2013 року та № 186-К від 24.10.2013 року, яким були перенесені дати його звільнення; внести зміни у штатний розпис театру від 07.09.2013 року, доповнивши у графі керівний склад посаду директора-розпорядник. Свої вимоги мотивує тим, що його незаконно звільнили з посади директора-розпорядника театру, оскільки фактично у театрі не відбулося скорочення чисельності працівників, а також, його було звільнено під час тимчасової непрацездатності, що є грубим порушенням ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідач не запропонував йому вакантну посаду столяра, яка була в театрі на момент його звільнення, та не запропонував будь-яку іншу роботу. В.о. художнього керівника не мав прав звільняти його з роботи, оскільки його звільнення входить до компетенції Управління культури. В зв'язку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити. Представник відповідача та третя особа - в.о. художнього керівника театру Мисак Ю.В. проти позову заперечили, подавши до суду письмові заперечення /а.с.25-28,280/, додатково пояснивши, що звільнення позивача відбулося з дотриманням чинного трудового законодавства. Дійсно на момент звільнення позивача у театрі була вакантна посада столяра 6-ого розряду, проте в особовій справі позивача були відсутні будь-які дані, що позивач має відповідну кваліфікацію, щоб обійняти цю посаду, позивач ніколи не виявляв бажання перейти на посаду столяра. Проте, ознайомившись у судовому засіданні зі свідоцтвом про присвоєння позивачу кваліфікації столяра 2-ого розряду у 1964 році, вважають, що у позивача немає необхідної кваліфікації, щоб обійняти посаду столяра 6-ого розряду. Крім того, театр за погодженням з Управлянням культури пропонував позивачу працевлаштуватися на посаду директора Народного дому Білогорща, проте відповідач ніяким чином на цю пропозицію не зреагував. У зв'язку з наведеним, просять у позові відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи Управління культури проти позову заперечив, пояснивши, що звільнення директора-розпорядника театру входить до компетенції в.о. художнього керівника, а не в компетенції їх управління. Позивачу пропонувалася посада директора Народного дому Білогорща, яка була вакантна аж до 08.10.2013 року, проте позивач навіть не звернувся з проханням до управління з приводу його працевлаштування на зазначену посаду. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, третіх осіб, вивчивши матеріали справи, вважає за необхідним в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації , реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 26 квітня 2011 року працював на посаді директора-розпорядника Першого Українського театру для дітей та юнацтва /а.с.29/, та був звільнений зі займаної посади з 06 вересня 2013 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, відповідно до наказу від 05.09.2013 року № 152-К в.о. художнього керівника театру Мисака Ю.О. /а.с.4/. Наказом № 164-К від 01.10.2013 року було перенесено дату звільнення з роботи позивача з 06.09.2013 року на 29.09.2013 року у зв'язку з надходженням його листків непрацездатності /а.с.5/. Наказом № 186-К від 24.10.2013 року були внесені зміни в п. 1 наказу № 152-К від 05.09.2013 року та п. 1 наказу № 164 від 01.10.2013 року в частині дати звільнення, згідно з п. 2 зазначеного наказу датою звільнення позивача вважається 30.09.2013 року, у зв'язку з надходженням листків непрацездатності [PERSON] /а.с.35/. Пунктами 4.1, 4.2.1., 4.2.4 Статуту театру передбачено, що управління театром здійснює художній керівник, у повноваження якого входить приймати на роботу та звільняти з роботи працівників театру, визначати структуру театру, складати та затверджувати штатний розпис у межах граничної чисельності, доведеної Управлінням культури /а.с.39/. За таких, обставин суд критично ставиться до твердження позивача, що його мало бути звільнено з посади директор-розпорядника наказом Управління культури, оскільки зі змісту вищевказаних положень Статуту театру чітко вбачається, що звільнення з роботи працівників театру відноситься до компетенції художнього керівника театру. Згідно з наказом від 31.12.2009 року № 370-К Управління культури третя особа Мисак Ю.В. з 01.01.2010 року був призначений виконуючим обов'язки художнього керівника театру /а.с.23/, а відтак саме в повноваження цієї третьої особи входило питання звільнення з посади позивача. Зі змісту п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року випливає, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. 01.03.2013 року Управління культури листом № 2603-вих-77 доручило керівникам закладів культури на виконання доручення Кабінету Міністрів України від 11.01.2013 року № 187/1/1-13 про оптимізацію бюджетних установ аргументувати потребу чи відсутність потреби у працівниках установи в межах штатного розпису, відповідно до затверджених посадових інструкцій /а.с.141,200/. На виконання вищезазначених доручень та з метою економії бюджетних коштів в.о. художнього керівника театру Мисак Ю.В. видав наказ № 100-К від 05.06.2013 року, згідно з яким з 05.06.2013 року було внесено зміни у штатний розпис, котрий був поданий на затвердження в Управління культури, якими було передбачено виведення з штатного розпису посад директора-розпорядника та слюсаря-сантехніка 6-ого розряду з 07.09.2013 року /а.с.256/. Відповідач листом № 91 від 05.06.2013 року попередив позивача про наступне його наступне вивільнення /а.с.33/. Як убачається з акту від 05.06.2013 року складеного працівниками театру позивач у їх присутності ознайомився зі зазначеним попередженням, проте відмовився від підпису про ознайомлення /а.с.34/. Крім того, позивач у своїх поясненнях підтвердив, що такий факт дійсно мав місце. Таким чином, відповідачем були дотриманні вимоги ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці. З аналізу штатних розписів театру на 01.01.2013 року та на 07.09.2013 року вбачається, що з керівного складу театру була виведена посада директора-розпорядника, та були залишенні лише три посади художнього керівника, головного бухгалтера та головного адміністратора /а.с.43-48/. За таких обставин, суд приходить до переконання, що дійсно у відповідача мало місце зміна в організації виробництва і праці, а саме у театрі відбулося скорочення чисельності та штату працівників. Оспорюючи звільнення, позивач стверджує, що йому не пропонувалася інша робота. Як убачається з листа відповідача від 29.10.2013 року № 193 станом на 06.09.2013 року в театрі були відсутні вакантні посади, які міг би обійняти позивач /а.с.55/, згідно довідки від 05.03.2014 року № 28 на вказану дату була вакантна лише посада столяра 6-ого розряду /а.с.273/. Згідно з ч. 3 ст. 22 КЗпП України вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я працівника можуть встановлюватися законодавством України. Зі змісту пунктів 4.6., 7.12.4 «Національного класифікатора України. Класифікатор професій ДК 003:2005», затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 26.12.2005 року № 375 випливає, що посада столяра відноситься до кваліфікованих робітників з інструментом, ці професії вимагають повної загальної середньої та професійно-технічної освіти, чи повної загальної середньої освіти та професійної підготовки на виробництві. З систематичного аналізу положень трудового законодавства слідує, що власник або уповноважений орган має право визначати кваліфікацію працівників щодо кожної професії, якщо кваліфікаційні характеристики передбачають диференціацію кваліфікації щодо відповідних професій. Зі змісту п. 5 посадової інструкції столяра 6-ого розряду, затвердженою 01.01.2013 року в.о. художнього керівника Мисаком Ю.В., убачається, що для зазначеної посади визначені наступні кваліфікаційні вимоги: повна або базова загальна середня освіта, професійно-технічна освіта, підвищення кваліфікації, стаж роботи за професією столяра 5 розряду не менше 1 року /а.с.274/. Як убачається з пояснення представника відповідача в театрі була відсутня інформація, що позивач має відповідну кваліфікацію, яка б дозоляла йому працювати на посаді столяра 6-ого розряду, що підтверджується особистим листком по обліку кадрів позивача, який знаходиться у відповідача /а.с.260-270/. Позивач не надав суду допустимих доказів, які б стверджували, що він має професійно-технічну освіту, чи професійну підготовку на виробництві, яка б давала йому право працювати на посаді столяра 6-ого розряду. Так, позивач надав суду свідоцтво про присвоєння кваліфікації, видане йому 08.05.1965 року Тячівським відділенням «Сільгосптехніки», згідно даних якого вбачається, що позивачу було присвоєно кваліфікацію столяра 2-ого розряду /а.с.284/. Разом з тим, суд не бере до уваги твердження позивача, що він міг би працювати на посаді столяра 6-ого розряду на підставі вищезазначеного свідоцтва, оскільки зі змісту цього свідоцтво не вбачається, що позивач має професійно-технічну освіту або професійну підготовку на виробництві, яка б давала йому право на роботу на посаді столяра 6-ого розряду. Згідно запису у трудовій книжці позивача, останній працював на посаді столяра меблевого цеху лише 1 місяць 21 день з 05.07.1965 року по 27.08.1965 року /а.с.281/, відомості про присвоєння іншого розряду столяра позивачу у трудовій книжці відсутні.. Крім того, позивач не подав у судовому засіданні письмову заяву про те, що він погоджується працювати на посаді столяра 6-ого розряду, хоча головуючим неодноразово ставилося йому питання, чи погоджується він працювати на вказаній посаді. Окрім того, зі змісту листа відповідача від 06.09.2013 року № 137 убачається, що Управління культури пропонувало позивачу вакансію - посаду директора Народного дому Білогорща з окладом 1601 грн. /а.с.31,32/. Проте позивач навіть не звернувся в Управління культури з проханням прийняти його на зазначену посаду. За таких обставин, суд вважає, що відповідачами не було порушені вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України стосовно пропозиції роботи. Також, суд не бере до уваги твердження позивача про те, що його має бути поновлено на посаді директора-розпорядника з підстав того що його було звільнено під час тимчасової непрацездатності, а накази № 164 від 01.10.2013 року та № 186-К від 24.10.2013 року були винесені з грубим порушенням законодавства, з огляду на таке. Згідно з ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Разом з тим, як убачається з листків непрацездатності, один з яких містить виправлення /а.с.11/, наказ про звільнення позивача був виданий 05.09.2013 року, тобто у день коли був виданий листок непрацездатності. Проте, як убачається з пояснення відповідача та третьої особи Мисака Ю.В. позивач не повідомляв про це відповідача та до 29.09.2013 року не пред'являв литки непрацездатності відповідачу, зазначені твердження позивачем не спростовувалися. А відтак, видання відповідачем наказів № 164 від 01.10.2013 року та № 186-К від 24.10.2013 року про внесення змін до наказу від 05.09.2013 року № 152-К щодо зміни дати звільнення позивача свідчить про те, що позивача було звільнено з дотриманням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України. За таких обставин, на думку суду позивач не може бути поновлений на роботі з вищевказаних підстав. Щодо вимоги позивача внести зміни у штатний розпис театру від 07.09.2013 року, доповнивши у графі керівний склад посаду директора-розпорядник, то суд вважає, що така вимога є безпідставною, з огляду н таке. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. З аналізу вищевказаної норми ГК слідує, що визначення чисельності працівників та штатного розпису є виключною компетенцією власника або уповноваженого органу підприємства (установи), а відтак у компетенцію суду не входить внесення змін до штатного розпису, шляхом збільшення чисельності підприємства (установи). Враховуючи наведене, суд, оцінивши в сукупності добуті у судовому засіданні докази, вважає необхідним у задоволенні позову відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтовані та безпідставні, доводи позивача спростовуються доказами відповідача, відповідач при звільненні не порушив прав позивача.

Outcome: dismissed