Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року в розмірі 114320,22 гривень. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 23 лютого 2012 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 23 лютого 2012 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 15000,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява від 23 лютого 2012 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг б/н від 23 лютого 2012 року. Згідно умов договору про надання банківських послуг б/н від 23 лютого 2012 року відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, комісії, передбачених договором; слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення овердрафту; у разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом відповідач зобов`язалася сплатити банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, а за порушення строків платежів по кожному з грошових зобов`язань передбачених договором, більше ніж на 30 днів - сплатити штраф у розмірі 500,00 гривень + 5% від суми позову. Позивач повністю виконав свої зобов`язання за договором кредиту б/н від 23 лютого 2012 року та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, відповідач кредит отримала, але свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконала, в результаті чого, станом на 10 грудня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 357690,48 гривень. На думку позивача, стягненню підлягає сума заборгованості за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року в розмірі 114320,22 гривень, з яких: сума заборгованості за кредитом в розмірі 14798,37 гривень та сума заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 23 лютого 2012 року до 31 липня 2017 року в розмірі 99521,85 гривень. За вказаних обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 липня 2019 року відкрито провадження по справі. 30 вересня 2019 року відповідач подала суду відзив, в якому просила застосувати строк позовної давності до вимог позивача, в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного. 29 серпня 2015 року відповідач повністю погасила кредит і перестала користуватися кредитною карткою. Чинним законодавством визначено строк позовної давності в три роки. За вказаних обставин позивач мав право звернутися до суду до 29 серпня 2018 року, але подав позов до відповідача тільки 22 січня 2019 року зі спливом строку позовної давності. Крім того, у період з 29 серпня 2015 року до 31 липня 2017 року на картку відповідача нараховувались штраф та пеня. За таких обставин включення для обрахування штрафу прострочених платежів, які нараховувалися поза межами позовної давності до основної вимоги не ґрунтується на вимогах закону. При цьому, між сторонами кредитний договір у письмовій формі не укладався, а копія анкети-заяви відповідача, яка наявна в матеріалах справи, є лише пропозицією банку укласти кредитний договір та для його укладення необхідною умовою є прийняття цієї пропозиції відповідачем, що позивачем не підтверджено. Крім того, у анкеті-заяві, яка підписана відповідачем, відсутні будь-які істотні умови кредитного договору, зокрема визначення суми кредиту та зобов`язання відповідача щодо її повернення, строк надання та повернення грошових коштів, умови щодо отримання кредитної картки відповідачем. Також, позивачем не надано суду доказів на підтвердження заборгованості відповідача, а надані АТ КБ «ПриватБанк» розрахунок заборгованості, умови та правила надання банківських послуг, правила користування платіжною карткою є первинними обліковими бухгалтерськими документами та не підтверджують існування фінансових операцій, а також існування боргу. 23 жовтня 2019 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якій просив задовольнити вимоги позивача в повному обсязі, посилаючись на те, що 23 лютого 2012 року [PERSON] звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву від 23 лютого 2012 року, відповідно до якої отримала кредит у розмірі 15000,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні договору відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява від 23 лютого 2012 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею та позивачем договір про надання банківських послуг б/н від 23 лютого 2012 року. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Таким чином, між Банком та позичальником укладено договір у письмовій формі; укладення кредитного договору таким чином не суперечить чинному законодавству України; між сторонами здійснені всі необхідні дії задля придбання, припинення або зміни цивільних прав та обов`язків, що вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови, Правила та Тарифи, з якими відповідач ознайомлена, про що свідчить її підпису заяві. Тарифи - розмір винагороди за послуги Банку, є невід`ємною частиною договору. Перелік може змінюватися і доповнюватися, про що власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 6 років, позичальник в банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ним погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення які він здійснював. Крім того, при укладенні кредитного договору між сторонами обговорені усі істотні умови; Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. За даними довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», яка надана позивачем в якості доказів, вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,3% (27,60% на рік), вказано розмір комісій та штрафів. Також представник позивача надав суду виписку з карткового рахунку відповідача на підтвердження отримання останньою кредитної картки «Універсальна», відповідно до вказаної виписки відповідачу встановлено кредитний ліміт та проведені наступні операції: отримані кошти через банкомат, здійснені розрахунки через термінал в касах магазинів, при цьому проведення вказаних операцій за відсутності картки є неможливим. Також за даними виписки, відповідач частково сплачувала заборгованість за договором. Відповідач розрахунок заборгованості не спростувала, контррозрахунок не надала, судово-економічні експертизи по справі не призначалися, при цьому банк надав відповідачу кошти шляхом встановлення кредитного ліміту, між сторонами укладено договір, який ніким не оспорений, а отже є всі законі підстави для стягнення заборгованості з відповідача. На думку позивача, правовідносини між сторонами тривають й належним чином зобов`язання не виконані та кредитором не прийняті. Крім того, відповідно до Правил користування карткою, строк дії картки вказано на її лицевій стороні - місяць та рік; картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 12. 2017 року. Таким чином, позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 18 січня 2019 року - до спливу строку позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, подав суду клопотання, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглядати справу без його участі. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення вимог позивача заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, заслухавши відповідача, розглянувши клопотання представника позивача, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до анкети - заяви [PERSON] від 23 лютого 2012 року, відповідач надала згоду на те, що вказана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач та відповідачем кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 15000,00 гривень у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. В якості доказів позивач надав суду Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» і Витяг з Умови та Правила надання банківських послуг, затверджених наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року, відповідно до яких відповідач зобов`язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також оплачувати перевитрати платіжного ліміту, комісії на умовах, передбачених договором. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором б/н від 23 лютого 2012 року станом на 10 грудня 2018 року складає 114320,22 гривень з яких: - заборгованість за кредитом в розмірі 14798,37 гривень; - заборгованість по процентам за користування кредитом з 23 лютого 2012 року до 31 липня 2017 року в розмірі 99521,85 гривень. Також судом встановлено, що згідно з рішенням Єдиного акціонера АТ КБ «ПриватБанк» від 21 травня 2018 року № 519 змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про що свідчать Загальні положення Статуту Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в новій редакції, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України (рішенням єдиного акціонера) № 519 від 21 травня 2018 року. В якості доказів суду надано: виписка з карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період з 01 лютого 2012 року до 03 жовтня 2019 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинний на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів; встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У заяві позичальника від 23 лютого 2012 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення процентів за користування кредитом та визначення їх розміру. ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). З огляду на те, що принцип верховенства права передбачає наявність правової визначеності, зокрема і при вирішенні питання щодо необхідності відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14). Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. За вказаних обставин, наданий банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника від 23 лютого 2012 року, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача суми заборгованості за процентами за користування кредитними коштами в розмірі 99521,85 гривень задоволенню не підлягають, при цьому виходить з того, що у заяві від 23 лютого 2012 року відсутня домовленість сторін про їх сплату та визначення їх розміру; матеріали справи не містять жодних даних на підтвердження того, що саме Умови та Правили надання банківських послуг, витяг з яких наданий позивачем в якості доказів, відповідач зрозуміла, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву від 23 лютого 2012 року, як не доведено і те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та саме у вказаних позивачем розмірах і порядку нарахування. При цьому, суд не приймає доводи відповідача щодо спливу позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до умов кредитного договору від 23 лютого 2012 року відповідачу відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт та видано платіжну картку, яка дійсна до останнього календарного дня місяця, що вказаний на її лицевій стороні. За даними довідки Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» № 30.1.0.0/2-20190124РВ0000000068 від 03 жовтня 2019 року, [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 23 лютого 2012 року отримувала кредитні картки, остання за № 5168742327408591 з терміном дії до 12.2017 року. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця дії картки; строк діє картки [PERSON] № 5168742327408591 визначено 12. 2017 року, а позивач звернувся до суду 22 січня 2019 року, тому строк позовної давності по вказаній справі не сплив. При цьому, суд також враховує, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості погашення заборгованості за кредитним договором від 23 лютого 2012 року, тому вважає що сума заборгованості з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі 14798,37 гривень підлягає стягненню з відповідача у примусовому порядку, а позов в цій частині вимог - задоволенню. Таким чином, суд частково задовольняє вимоги позивача та питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial