Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер 1223284500:07:001:0272, яка розташована по вул. Степова, 19 в с. Івано-Михайлівка Новомосковського району Дніпропетровської області (надалі земельна ділянка), в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 14.02.2015 року. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 14.02.2015 року померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина, у тому числі на земельну ділянку, яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.02.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №554. Раніше вказана земельна ділянка належала [PERSON], але після її придбання за життя [PERSON] не зареєструвала своє право власності на неї. Позивач у встановлений строк звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Постановою від 20.07.2015 року приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю реєстрації права власності на зазначену вище земельну ділянку. За таких обставин позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В судове засідання сторони не зявились, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, оскільки позивач позовні вимоги підтримує, а відповідач не заперечує проти заявлених позовних вимог. Третя особа в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляду справи без її участі. У звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.02.2015 року померла [PERSON], яка є матірю [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6), свідоцтвом про народження (а.с.30). За життя [PERSON] придбала у [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1223284500:07:001:0272, розташовану по вул. Степова, 19 в с. Івано-Михайлівка Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 17.02.2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №554 (а.с.7). Земельна ділянка належала [PERSON] на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №887697, виданого Новостепанівською сільською радою Новомосковського району Дніпропетровської області 06.07.2011 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 122328451000019 від 09.12.2011(а.с.26). Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до положень ст.ст. 2, 4 цього Закону, нерухомим майном, право власності на яке підлягає реєстрації, вважається також і земельна ділянка. За життя [PERSON] не зареєструвала своє право власності на земельну ділянку та не отримала державний акт на неї на своє імя. З листа Управління Держземагентства у Новомосковському районі Дніпропетровської області від 10.09.2015 року суд вбачає, що спірна земельна ділянка за даними державного земельного кадастру на цей час зареєстрована за [PERSON], тобто перехід прав на земельну ділянку до [PERSON] не зареєстровано (а.с.25). Відповідно до ст. 126 ЗК України, в редакції, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.02.2012 року, право власності на земельну ділянку\~посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Згідно з п. «а» ч. 2 цієї статті,\~право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою. Отже, аналізуючи зазначене суд приходить до висновку, що на момент укладення вказаного договору діюче на той час законодавство України передбачало, що цивільно-правова угода щодо відчуження земельної ділянки є документом, який посвідчує право власності на неї. Тобто вказана угода визнавалась таким же правовстановлюючим документом на земельну ділянку як і державний акт. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові №6-472цс15 від 24.06.2015 року. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З матеріалів справи суд вбачає, що позивач як спадкоємець за законом першої черги у встановлений строк звернувся із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.28). Постановою від 20.07.2015 року нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у звязку з відсутністю реєстраціїї права власності на земельну ділянку (а.с.9). Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України та ст. 131 ЗК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. З огляду на зазначене суд вважає, що [PERSON] за життя набула право власності на спірну земельну ділянку, і лише не здійснення нею державної реєстрації цього права на своє імя, на думку суду, не може бути підставою для позбавлення спадкоємців [PERSON] права на отримання спадщини після її смерті, оскільки це не відповідає принципам розумності та справедливості, а також положенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 року). Інформації про інших спадкоємців, які крім позивача прийняли спадщину після смерті [PERSON], матеріали справи не містять. Тому позов слід задовольнити і визнати право власності за позивачем на земельну ділянку в порядку спадкування за законом. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved