Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, покликаючись на те, що з 2008 року він працював на посаді керівника фізичного виховання у ДНЗ «Львівському вищому професійному художньому училищі». Наказом №44 від 23 травня 2016 року його звільнено з даної посади у зв'язку із вчиненням працівником, який виконує виховні функції аморального проступку несумісного із продовженням даної роботи. Однак, 09 лютого 2016 року ним не вчинявся аморальний проступок, протиправні дії були вчинені директором училища [PERSON] Також, внаслідок незаконного звільнення йому завдано моральних страждань. Просить визнати незаконним та скасувати наказ директора ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» [PERSON] № 44-к від 23 травня 2016 року «Про звільнення», поновити його на роботі на посаді керівника фізичного виховання та керівника гуртка по футболу ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» з 23 травня 2016 року, стягнути з відповідача на його користь 47543,06 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, 55000,00 грн. моральної шкоди та судові витрати у справі. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача позов заперечив пояснивши, що позивачем вчинено аморальний проступок у відношенні до жінки, оскільки ним застосовано до директора училища [PERSON] фізичне насилля та принижено її честь та гідність, внаслідок викрикування образливих слів. При події, яка відбулась 09 лютого 2016 року позивачем проводилась незаконна відеозйомка, на вимоги її припинити він не реагував. Також вважає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження зазначених ним обставин, а тому звільнення позивача проведено з дотриманням норм законодавства. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що наказом ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» № 44-к від 23 травня 2016 року «Про звільнення» звільнено [PERSON] з посади керівника фізичного виховання та керівника гуртка по футболу з 23 травня 2016 року згідно п. 3 ст. 41 КЗпП України у зв'язку із вчиненням працівником, який виконує виховні функції аморального проступку несумісного із продовженням даної роботи. /а.с. 6, 7/ Відповідно до п. 3 ст. 241 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Окрім того, згідно абз. 3 п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року звільнення з підстав п. 3 ст. 41 КЗпП не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Як встановлено Постановою Верховного суду України від 11 лютого 2015 року, ухвалою Верховного суду України від 04 березня 2009 року звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами, вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо. Враховуючи наведене, суд переконаний, що те, чи вчинив [PERSON] аморальний проступок, а також чи такий поступок у випадку його вчинення сумнісний із продовженням ним роботи не досліджений у повному обсязі та належним чином, оскільки фактично всі доводи відповідача щодо вчинення позивачем такого проступку зводяться до пояснень директора училища та осіб, які є підпорядкованими директору училища, а також відсутні будь-які рішення відповідних органів, які б стверджувала факт вчинення дій [PERSON], які б могли трактуватись як аморальний проступок та були б підставою для звільнення позивача з підстави, передбаченої п. 3 ст. 41 КЗпП України. Інших належних та допустимих доказів відповідачем не надано. Суд не бере до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, не відповідають фактичним обставинам справи, спростовуються відеозаписом, наданим позивачем та іншими доказами у справі. Окрім того, згідно наказу ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» № 44-к від 23 травня 2016 року «Про звільнення» [PERSON] 09 лютого 2016 року поводив себе нетактовно, перебивав виступ директора училища, вигукував в адресу педагогічного колективу та директора образливі слова та безпідставні звинувачення, принижуючи їхню честь та гідність, без особистої згоди працівників здійснював відео-зйомку присутні на засіданні, вживав образливі та нецензурні слова. /а.с. 6/ Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, проте представником відповідача не надано, а судом не здобуто жодних належних та допустимих доказів щодо аморального проступку [PERSON], а саме: поводив себе нетактовно, перебивав виступ директора училища, вигукував в адресу педагогічного колективу та директора образливі слова та безпідставні звинувачення, принижуючи їхню честь та гідність, вживав образливі та нецензурні слова та згідно відеозапису, наданого суду позивачем, не вбачається таких дій позивача [PERSON] Що стосується незаконної відеозйомки, проведеної [PERSON] 09 лютого 2016 року, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦК України згода особи на знімання її на фото-, кіно-, теле- чи відеоплівку припускається, якщо зйомки проводяться відкрито на вулиці, на зборах, конференціях, мітингах та інших заходах публічного характеру, та оскільки 09 лютого 2016 року відбувалось засідання педагогічної ради, зйомка проводилась законно, жодним чином не стосувалась особистого життя будь-кого із учасників, які були присутні на такому засіданні. Також, при прийнятті ДНЗ «Львівське вище професійне художнє училище» наказу № 44-к від 23 травня 2016 року «Про звільнення» зазначено, що порушення принципів загальнолюдської моралі та норм етичної поведінки [PERSON] носить систематичний характер, враховано акти від 14 листопада 2014 року, 15 травня 2015 року, доповідну записку від 15 вересня 2015 року, акт від 08 жовтня 2015 року, акт від 08 жовтня 2015 року, доповідну записку від 17 грудня 2015 року, однак представником відповідача не надано жодних належних та допустимих доказів реагування на вказані акти, не надано жодних доказів реєстрації таких документів, а відтак не можливо встановити їх належність та підставність. Згідно ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи положення розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами, виходячи з розрахунку 195,28 грн. середнього заробітку помноженого на 229 робочих днів за період з 23 травня 2016 року по 26 травня 2017 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 47534,06 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Що стосується завдання позивачу моральної шкоди відповідачем, то в ході судового розгляду не встановлено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між нанесенням моральної шкоди та діями відповідача і вину останнього в її заподіянні. Крім того, позивачем не доведено фактів заподіяння йому моральних страждань та порушення нормальних життєвих зв'язків через заподіяння йому майнової шкоди і за яких обставин чи якими саме діями відповідача вони заподіяні. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та поновленняч [PERSON] на роботі, на переконання суду, є відповідною сатисфакцією позивача у даних правовідносинах. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Outcome: partial