Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. В позові позивач вказав, що 26.01.2016 року позивач та відповідач уклали кредитний договір №26.01.2016-000000455, за яким відповідач надав позивачу кредит в сумі 2500 гривень на строк 14 днів із терміном повернення кредиту 08.02.2016 року. Плата за користування кредитом 700 гривень за 14 календарних днів. Умови кредитного договору порушують безліч норм законодавства. Зокрема, кредитодавець не надав споживачеві повну інформацію про кредитну послугу, не надав достатньо часу для ознайомлення із умовами договору, які є несправедливими. Договір містить дрібний шрифт, який неможливо розібрати. Відповідач скористався необізнаністю позивача та схилив до підписання договору. Окрім того, кредитний договір містить норми щодо пені за прострочення повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом, що суперечить законодавству, оскільки на позивача покладено подвійну санкцію за порушення зобов'язання. Також, відповідач невірно розрахував пеню, істотно збільшивши її розмір. Сам договір є фактично одностороннім в питаннях відповідальності. В договорі міститься норма щодо третейських судів, яка на момент укладення договору не відносилась до справ у сфері захисту прав споживачів. Також порушено норми щодо захисту персональних даних. Просить визнати спірний договір недійсним та розглядати справу за відсутності його та представника. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем свого проживання. На підставі положень ч.4 ст.169, ч.1, 2 ст.224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та ухвалює заочне рішення, проти чого позивач та його представник заперечень не вказали. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 26.01.2016 року позивач та відповідач уклали кредитний договір №26.01.2016-000000455, за яким відповідач надав позивачу кредит в сумі 2500 гривень на строк 14 днів із терміном повернення кредиту 08.02.2016 року. Плата за користування кредитом 700 гривень за 14 календарних днів. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України) При цьому, з`ясуванню підлягають всі обставини, які мають значення для справи і саме сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог чи заперечень (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України) Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що стороною кредитного договору може бути виключно банк або інша фінансова установа. Сторонами укладено кредитний договір і позивач прийняв всі його умови, про що засвідчив своїм підписом. Нечитабельна форма договору не знайшла свого підтвердження, оскільки надана ж позивачем копія договору містить розбірливий текст, вільний для сприйняття. Окрім того, позивач не надав доказів, які б підтверджували часове обмеження у вивченні позичальником умов договору. В той же час, суд приходить до висновку, що наявність пені за прострочення повернення кредиту та за прострочення повернення плати за користування кредитом само по собі є подвійним застосуванням штрафних санкцій, що суперечить положенню ч.3 ст.549 ЦК України, відповідно до якої пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За цих обставин доводи позивача про недійсність договору в цій частині є обґрунтованими. І є спів мірним в даному випадку є визнання недійсною умови про наявність пені за прострочення повернення плати за користування кредитому. Стверджувати про те, що сторони не досягли погодження по всім істотним умовам договору підстав немає. Більше того, Кредитний договір почав виконуватися, що свідчить про прийняття позивачем всіх його умов. Виходячи з цього, заявлене порушення нарахувань пені не знаходить свого підтвердження з підстав згоди позичальника з умовами договору, в якому такий порядок чітко встановлено. Окрім того, позивач не надав відомостей, які б підтверджували факт нарахування пені саме тим чином, який ним зазначено, зокрема офіційно оформлений розрахунок кредитодавця. Без наданого доказу, факт нарахування пені та інших платежів взагалі не може бути перевірений судом. Посилання позивача на несправедливість договору в цілому, на думку суду, на увагу не заслуговують, оскільки відповідальність в договорі є спів мірною із умовами, на яких отримано кредит - сума, строк, розмір відсотків та інше. Судом встановлено, що розділ 10 Кредитного договору суперечить нормам Закону України Про третейські судив редакції що діяла на момент укладання договору, оскільки відповідно до пункту 14 ч.1 ст.6 вказаного Закону Третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже, вимоги в цій частині є обґрунтованими. Суд також погоджується із порушенням абз.5, 11 п.2 ст.8 Закону України Про захист персональних даних, оскільки п.9,4 передбачено безвіддкличну згоду на оброблення будь-яких персональних даних. Дана норма договору прямо суперечить вказаному пункту вищевказаного Закону, оскільки особа має право пред'явити вмотивовану вимогу із запереченням проти обробки своїх персональних даних та відкликати згоду на обробку персональних даних. Як зазначено в кінці Кредитного договору сам позивач підписавши цей договір засвідчив, що він повідомлений відповідачем у встановленій законом формі про всі умови, передбачені ч.2 ст.12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання послуг», ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та їх зміст (а.с.32) Відповідно до п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому і виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст.11 Закону визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Судовим розглядом встановлено, що вимоги ч. 2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» фінансовою установою були виконані в повному обсязі. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема відповідно до частини 1 зазначеної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, оспорюваний кредитний договір за викладених позивачем підстав неможна визнати недійсним, оскільки зміст кредитного договору не суперечить вимогам ч.1 ст.1054, ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай згоди з усіх умов договору. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В свою чергу, статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним. Як вбачається з матеріалів справи, позивач був ознайомлений з умовами договору, всіма істотними обставинами та наслідками його підписання, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказів протилежного позивачем не надано. Виключенням є порушення норм щодо подвійної неустойки, визнавши другий вид неустойки таким, що є недійсним в даному договорі(пеня за прострочення плати за користування кредитом), третейських судів та Закону України «Про захист персональних даних», і ці норми слід визнати недійсними. Судові витрати слід стягнути із сторін пропорційно задоволеним вимогам, виходячи з кількості пунктів договору, які було визнано недійсними. На підставі викладеного та

Outcome: partial