Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики в розмірі 5200 грн., судові витрати. В обґрунтування позову посилався на те, що 03.07.2014 року відповідачка взяла у нього в борг грошові кошти у сумі 5500 грн., які зобов'язалася повернути через два місяці, про що було складено відповідну розписку. На початку листопада 2014 року відповідачка повернула частину боргу в сумі 300 грн.. Проте решту боргу не повернула, на прохання позивача повернути борг не реагує. На підставі викладеного позивач звернувся до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, пояснивши про обставини викладені вище. Відповідачка у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснивши що, дійсно, вона взяла у [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 5500 грн., проте гроші були призначені для її цивільного чоловіка [PERSON], який є сином позивача, оскільки позивач відмовився давати гроші у борг своєму синові. Взяті у [PERSON] у борг гроші пішли на потреби саме [PERSON], тоді як нею позичені кошти не витрачалися. Також відповідачка повідомила, що нею та [PERSON] були повернуті позивачу грошові кошти не тільки в сумі 300 грн., як зазначає позивач, а було повернуто ще 1000 грн., які передавалися позивачу його сином [PERSON]. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідачку, свідка, дослідивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст.ст. 1, 4 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Як встановлено у судовому засіданні 03.07.2014 року [PERSON], 1959 року народження, [NUMBER], яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS], позичила у [PERSON] грошові кошти в сумі 5500 грн., які зобов'язалася повернути до 02.09.2014 року, про що складено відповідну розписку. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України). Належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника. Таким чином, підписання [PERSON] договору позики є доказом отримання нею від [PERSON] позики в сумі 5500 грн.. Необхідно зауважити, що відповідачка у судовому засіданні не заперечувала проти факту отримання грошей, проте зазначала, що гроші вона позичала не для себе, а на потреби [PERSON]. Проте дані доводи відповідачки не спростовують висновків суду про задоволення позову, оскільки умови позики стали результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На час розгляду справи договір відповідачкою виконаний частково та повернуто 02.11.2014 року 300 грн., про що зазначено позивачем та відображено на зворотній сторінці розписки. В судовому засіданні відповідачка та свідок [PERSON] пояснювали, що позивачу було повернуто із суми позики ще 1000 грн., проте дані доводи не знайшли свого підтвердження та заперечувалися позивачем. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення вимог вказаних норм ЦПК України, відповідачкою не надано суду доказів, які б свідчили про повернення частини боргу у сумі 1000 грн.. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення вимоги у повному обсязі.

Outcome: partial