Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, відповідно до якого просить стягнути з відповідача заборгованість за користування тепловою енергією у сумі 8 816,75 грн. за період з 01.10.2007 року по 01.05.2014 року; 3 % річних у розмірі 699,84 грн., інфляційні витрати у розмірі 356,45 грн., судовий збір. В позові зазначив, що згідно із нормами Житлового Кодексу України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, власники квартир зобов'язані щомісячно здійснювати оплату за житлово-комунальні послуги. Згідно із посиланнями позивача, відповідач в період виникнення заборгованості був зареєстрований у квартирі [ADDRESS], опалювальна площа квартири складає 30,5 кв. метрів. У період з 01.10.2007 року по 01.05.2014 року утворилась заборгованість у розмірі 8 816,75 грн. Щомісячно при отриманні квитанцій відповідачі повідомлялись про наявну заборгованості за користування тепловою енергією та про необхідність її сплати, проте до теперішнього часу вказану заборгованість сплачено не було. З метою захисту своїх прав та інтересів позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя з заявою про видачу судового наказу, проте ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27.12.2013 року судовий наказ № 2-н-2184/2010 було скасовано за заявою [PERSON] Крім того, на переконання позивача, з відповідача на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягають стягненню штрафні санкції у зв'язку із несвоєчасної оплатою ними комунальних послуг з користування тепловою енергією - 3% річних у розмірі 699,84 грн. та інфляційні витрати у розмірі 356,45 грн. В судовому засідання представник позивача - Лук'янченко М.Г. - позовні вимоги, викладені у позові ККП «Маріупольтепломережа» підтримав та наполягав на їх задоволенні. Зауважив, що у даному конкретному випадку ККП «Маріупольтепломережа» не було пропущено строк позовної давності у даному конкретному випадку, оскільки мав місце факт його переривання у зв'язку із зверненням позивача з заявою про видачу судового наказу, та його подальшим скасуванням за заявою [PERSON] Зазначив, що відсутність у ванній кімнаті квартири відповідача сушителя для рушників не є підствою для звільнення бут Р.К. від оплати послуг централізованого опалення, оскільки душитель для рушників не є опалювальним приладом. На адресу ККП «Маріупольтепломережа» не надходило ніяких звернень відповідача щодо огляду його квартири з метою встановлення розміру опалювальної площі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги ККП «Маріупольтепломережа» не визнав, надавши суду письмові заперечення проти позову. Згідно із заперечень [PERSON] відповідач зазначає, що у ванній кімнаті, згідно із проектом повинно бути встановлено душитель для рушників, проте у його квартирі сушитель для рушника відсутній. Виходячи з того, що площа ванної кімнати складає 2,3 кв. метрів, необхідно вирахувати цю площу із опалювальної площі квартири [ADDRESS], яка складає 30,5 кв. метрів, з огляду на що опалювальна площа квартири відповідача складатиме 28,2 кв. метрів. Крім того [PERSON] зауважує на наявності у даному конкретному випадку факту пропуску ККП «Маріупольтепломережа» пропущено строк позовної давності, встановлений ст. 256 ЦК України. На переконання відповідача звернення ККП «Маріуполтепломережа» до суду із заявою про видачу судового наказу та скасування його судом не є фактом переривання позовної давності. Крім того, [PERSON] вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача щодо стягнення з нього штрафних санкцій - 3% річних та інфляційної складової, оскільки між ним та ККП «Маріпольтепломережа» та [PERSON] не укладався договір, з огляду на що посилання позивача на наявність між сторонами договірних відносин є необгрунтваними. Суд, вислухавши позицію сторін у справі, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку про задоволення позовних вимог ККП «Маріупольтепломережа». При цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно зі ст.19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п.18 Правил, розрахунковим періодом для здійснення оплати за теплову енергію є календарний місяць. Плата вноситься не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунковим. Плата вноситься у відповідності з показаннями приборів обліку або за нормами споживання. Аналогічні положення закріплені у Правилах користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою КМУ від 8 жовтня 1992 р. № 572, Правилах користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 3 жовтня 2007 р. № 1198, а також Правилах надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21 липня 2005 р. № 630. У відповідності зі ст.68 Житлового Кодексу України наймач зобов'язані проводити оплату за користування житловим приміщенням і комунальними послугами. Судом встановлено, та це не заперечується сторонами у справі, що відповідно до копії особового рахунку на квартиру [ADDRESS] за вказаною адресою зареєстрований та проживає [PERSON] Вказані обставини не заперечуються сторонами у справі, а отже не підлягають додатковому доказуванню, відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно ст. 815 ЦК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інакше не встановлено договором найму. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а відсутністю таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року опалювальна площа квартири - це загальна площа квартири без урахування площі лоджій, балконів. Розрахунок нарахувань за послуги централізованого опалення здійснюються на підставі наданої документації щодо розміру опалювальної площі від обслуговуючої організації, на балансі якої перебуває система централізованого опалення та гарячого водопостачання. Спірним при розгляді даної справи був розмір опалювальної площі у квартирі [ADDRESS]. Відповідно до відомостей, викладених у позові ККП «Маріупольтепломережа», а також у особовому рахунку на квартиру [ADDRESS], опалювальна площа вказаної квартири складає 30,5 кв. метрів. Так, згідно із посиланнями [PERSON] у даному конкретному випадку через відсутність у ванній кімнаті наведеної квартири сушителя для рушників, в порушення проекту, опалювальна площа квартири повинна бути зменшена на 2, 3 кв. метрів. Суд не може погодитись з посиланнями відповідача щодо зменшення опалювальної площі у даному випадку з наступних підстав. Дійсно, згідно із п. 5.6 СНіП 02.04.01-85 сушитель для рушників є циркуляційною вставкою централізованого водопостачання, яка служить для повернення гарячої води до первісного джерела нагріву. Враховуючи наведене сушитель для рушників не є опалювальним приладом. Вказані обставини підтверджуються й листом інституту «Маріупольцивільпроект» від 29.04.1996 року №158/4 на адресу ККП «Маріупольтепломережа», який має роз'яснювальний характер, в якому вказано,теплові витрати безпосередньо через огороджувальні конструкції ванних кімнат мають місце лише на першому поверсі, верхньому поверсі, а також при торцевому розташуванні. Наведені теплові витрати враховуються при розрахунку опалювальних приладів цих або суміжних приміщень. При розгляді даної цивільної справи встановлено, що дійсно у ванній кімнаті квартири [ADDRESS] відсутній душитель для рушників, що підтверджується відповідним актом ККП «КК «Західна». Проте проаналізувавши наведені норми діючого законодавства суд приходить до висновку, що відсутність сушителя для рушників у ванній кімнаті не є підставою для перерахування, та, відповідно, зменшення опалювальної площі. Враховуючи викладене, судом при розгляді справи встановлено неналежне виконання відповідачем обов'язку щодо оплати за користування тепловою енергією, яка надається ККП «Маріупольтепломережа», з огляду на викладене з них на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості, що утворилась в період з 01.10.2007 року по 01.05.2014 року у розмірі 8 816,75 грн. При цьому суд не бере до уваги посилання [PERSON] про пропуск у даному випадку ККП «Маріупольтепломережа» строку позовної давності при зверненні до суду із даним позовом, враховуючи наступне. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки, відповідно до ст. 257 ЦК України. Частиною 3 ст. 267 встановлена можливість застосування судом наслідків спливу строків позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення судом рішення у справі. Аналогічні роз'яснення містяться у постанові № 14 Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року «Про судове рішення у справі», відповідно до яких, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27.12.2013 року було скасовано судовий наказ, виданий судом 15.06.2010 року щодо стягнення з [PERSON], на користь ККП «Маріупольтепломережа» заборгованості за спожиту теплову енергію за період з 01.10.2007 року по 01.03.2010 року у розмірі 2 756,75 грн. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Аналізуючи викладені норми діючого законодавства, суд вважає за необхідне зазначити, що пербіг позовної давності переривається поданням заяви про видачу судового наказу та починається заново з поданням відповідного позову після скасування судового наказу. Враховуючи викладене та той факт, що судовий наказ, виданий Жовтневим районним судом м. Маріуполя 15.06.2010 року було скасовано лише 27.12.2013 року, у даному випадку мав місце факт переривання строку позовної давності, з огляду на що позивачем не було його пропущено. З огляду на викладене з [PERSON] на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягає стягнення заборгованість у розмірі 8 816,75 грн. за період з 01.10.2007 року по 01.05.2014 року. Вирішуючи позовні вимоги ККП «Маріупольтепломережа» про стягнення з відповідача штрафних санкцій суд вважає за необхідне зазначити наступне. Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання за вимогою кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлено договором або законом. Під індексом інфляції розуміється показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, отже норма ЦК України, яка регламентує сплату індексу інфляції за прострочення виконання грошового зобов'язання поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором. 3 проценти річних є платою за користування чужими грошовими коштами, яка застосовується до особи, яка прострочила виконання грошового зобов'язання. Суд вважає за можливе застосувати до склавшихся правовідносин норми ст. 625 ЦК України, оскільки вони мають зобов'язальний характер, отже позовні вимог ККП «Маріупольтепломережа» про стягнення штрафних санкцій підлягають задоволенню за період з листопада 2010 року по 01.11.2013 року у наступних розмірах: 3 % річних у сумі 1 093,45 грн. на інфляційні витрати у розмірі 436,60 грн. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Разом з тим, відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідносини, в яких замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в яких передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року, яка є обов'язковою для застосування судами у відповідності зі ст. 360-7 ЦПК України. Враховуючи викладене з відповідача на користь ККП «Маріупольтепломережа» підлягають стягнення 3 % річних у розмірі 699,84 грн. та інфляційна складова у сумі 356,45 грн., розмір яких підтверджено наданим позивачем розрахунком. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь ККП «Маріупольтепломережа» судовий збір у розмірі 243,60 грн., сплачений позивачем при зверненні до суду із даним позовом. На підставі ст. 68 ЖК України, ст. 256, 264, 267, 526, 815 ЦК України, ст. ст.10, 60, ч. 3 ст. 61, 212, 215 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved