Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнював та останній редакції уточненого позову просить суд визнати договір фінансового лізингу №000850 від 21.07.2016 року, укладений між ним та відповідачем розірваним з 26.07.2016 року, тобто з моменту письмового повідомлення «Про відкликання згоди по договору фінансового лізингу №000850 від 21 липня 2016 року», визнати зазначений договір фінансового лізингу за №000850 від 21.07.2016 року нікчемним з 21.07.2016 року внаслідок недодержання вимог договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи, який підлягає нотаріальному посвідченню, стягнути з відповідача на його користь отримані від нього грошові кошти в сумі 28000 грн. та неустойку з умисного не повернення грошових коштів за кожен день затримки не повернення у розмірі 537 грн. 60 коп., стягнути на його користь пеню в розмірі 4261 грн. 37 коп. за період з 06.08.2016 року по 13.02.2017 року, 3% річних у розмірі 440 грн. за період з 06.08.2016 року по 13.02.2017 року, втрати від інфляції у розмірі 2007 грн. 72 коп. за період з 06.08.2016 року по 13.02.2017 року. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 21.07.2016 року між ним та відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу №000850 (далі - Договір), предметом якого був транспортний засіб марки «ЗАЗ VIDA». Згідно п. 1.3 зазначеного [PERSON] відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме вказаний транспортний засіб, у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, визначених зазначеним [PERSON]. Вартість предмета лізингу на момент підписання договору складала 185000 грн. В цей же день, день укладення [PERSON], він сплатив платіж, перерахувавши на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 28000 грн. Однак, поставки зазначеного автомобіля у встановлені терміни не відбулось Окрім того, в телефонному режимі йому повідомили, що замовлений ним автомобіль був терміново проданий іншій особі, а йому поставлять інший, на що він не погодився, та уважно перечитавши укладений Договір зясував, що вартість автомобіля складає не 185000 грн., як він розраховував, а 280000 грн. 26.06.2016 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій зазначив, що він відкликає свою згоду по [PERSON] та просить повернути йому сплачені грошові кошти у розмірі 28000 грн. Однак, у своїй відповіді від 18.08.2016 року, відповідач зазначив, що розірвання [PERSON] можливе за його ініціативою, однак із його заяви не вбачається, що він хоче розірвати Договір та не вказані банківські реквізити, на які мають бути повернуті сплачені кошти. У звязку з такими обставинами, він вважає, що зазначений Договір підлягає розірванню та визнанню нікчемним із стягненням сплачених коштів на його користь, так як під час укладення [PERSON] його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому відповідач порушив права споживача, оскільки під час укладення спірного [PERSON] застосував нечесну підприємницьку діяльність, не надавши йому достатньо часу для прийняття свідомого рішення. Умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки суперечать принципу добросовісності. Крім того, позивач вважає, що своїми діями відповідач завдав йому моральну шкоду, яка полягає в суттєвих емоційних стражданнях, повязаних з невиконанням відповідачем [PERSON], у звязку з чим змінився його звичний уклад життя, тому розмір моральної шкоди він оцінює у 5000 гривень, які просить також стягнути з відповідача на свою користь. Представник позивача у судове засідання надав письмову заяву, в якій уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, а в разі неявки відповідача ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідач, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. На підставі наявних у справі доказів та зі згоди представника позивача суд уважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Так, 21.07.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір фінансового лізингу №000850, предметом якого був транспортний засіб марки «ЗАЗ VIDA». Згідно п. 1.3 зазначеного [PERSON] відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, а саме вказаний транспортний засіб, у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, визначених зазначеним [PERSON]. Вартість предмета лізингу на момент підписання договору складала 185000 грн. (а.с.12-17, 23). Згідно квитанції від 21.07.2016 року, позивач сплатив на зазначений відповідачем рахунок платіж у розмірі 28000 грн. (а.с.22). Як зазначає позивач у своїй позовній заяві, в телефонному режимі йому повідомили, що замовлений ним автомобіль був терміново проданий іншій особі, а йому поставлять інший, після чого він уважно перечитавши укладений Договір, окрім того, зясував, що вартість автомобіля складає не 185000 грн., як він розраховував, а 280000 грн. Не погодившись з такою пропозицією, 26.07.2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою, в якій зазначив, що він відкликає свою згоду по [PERSON] та просить повернути йому сплачені грошові кошти у розмірі 28000 грн. (а.с.19). Листом за №101/02 від 18.08.2016 року, відповідач зазначив, що розірвання [PERSON] можливе за ініціативою позивача, однак із його заяви не вбачається, що він хоче розірвати Договір та не вказані банківські реквізити, на які мають бути повернуті сплачені кошти (а.с.21). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими послугами вважаються, зокрема, послуги з фінансового лізингу. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, визначено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу від 22.01.2004 року №21. Згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно: по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за пунктом 4 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи з норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитись від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч. 2 ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Також, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. \~Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. \~\~\~\~ Згідно з п. 13 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. \~\~ Зважаючи на викладені правові положення, суд приходить до висновку, що саме внаслідок недотримання нотаріальної форми при укладенні [PERSON] він є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5\~ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд уважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача сплачених 28000 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 4261 грн. 37 коп. за період з 06.08.2016 року по 13.02.2017 року, 3% річних у розмірі 440 грн. за період з 06.08.2016 року по 13.02.2017 року та втрат від інфляції у розмірі 2007 грн. 72 коп. за період з 06.08.2016 року по 13.02.2017 року, суд вважає такі вимоги також обґрунтованими. Згідно ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.\~ Згідно ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. \~\~\~\~ Позивач на підтвердження позовних вимог надав відповідні розрахунки (а.с.62-63), зроблені ним згідно до чинного законодавства, з якими погоджується суд, та приходить до висновку про задоволення і цієї частини позовних вимог. Стосовно вимог про стягнення з відповідача неустойки з умисного не повернення грошових коштів, то така вимога, на думку суду, задоволенню не підлягає, оскільки необгрунтована позивачем. Вимога щодо визнання розірваним [PERSON] з 26.07.2016 року також задоволенню не підлягає, оскільки задоволення вимоги про визнання [PERSON] нікчемним виключає можливість визнання його розірваним. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, то така вимога також задоволенню не підлягає, оскільки як убачається зі змісту позову, позивач повязав позовні вимоги з порушенням його права як споживача, проте п. 5 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає право споживача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). Отже, за наведених вище обставин суд доходить висновку про часткове задоволення уточненого позову. Разом з тим, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial