Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що в липні 2012 року він здійснив обмін свого автомобіля на автомобіль марки САЗ модель 3507 номерний знак [NUMBER] , 1989 року випуску. Друга сторона обміну [PERSON] та [PERSON] , яких уповноважив [PERSON] від імені власника автомобіля [PERSON] , передали ключі від транспортного засобу САЗ номерний знак [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та довіреність на підставі якої вони уповноважені розпоряджатися автомобілем. Оскільки вищевказаний транспортний засіб був у непридатному стані для зняття його з обліку та переоформлення в органах МРЕВ, сторони обміну домовились, що після проведення ремонту будуть оформлені всі належні документи. Після завершення ремонту позивач неодноразового звертався до [PERSON] та [PERSON] з вимогою про оформлення транспортного засобу, однак останні уникали зустрічей та згодом повідомили, що власник автомобіля [PERSON] помер. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є відповідачі по справі, які не претендують на транспортний засіб. Вважає, що він є власником цього майна, оскільки він відкрито та безперервно володіє та користується зазначеним рухомим майном більше п`яти років, а тому просить визнати за ним право власності на автомобіль марки «САЗ» моделі 3507 (вантажний самоскид) номерний знак [NUMBER] за набувальною давністю. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] надали суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, в яких позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги визнала в повному обсязі. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що на підставі довіреності від 17 липня 2012 року, посвідченої державним нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Турченко Т.П., зареєстрованої в реєстрі за №7-874, [PERSON] від імені [PERSON] уповноважив [PERSON] та [PERSON] розпоряджатися (продати за ціну та на умовах представника) належним [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] автомобілем марки САЗ моделі 3507 (вантажний самоскид), випуску 1989 року, реєстраційний номер [NUMBER] . Сторонами не заперечується, що в липні 2012 року позивач [PERSON] здійснив обмін свого автомобіля на автомобіль марки САЗ моделі 3507 (вантажний самоскид), випуску 1989 року, реєстраційний номер [NUMBER] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 25 червня 2012 року виконкомом Талаковської селищної ради Іллічівського району міста Маріуполя Донецької області, актовий запис №40. Згідно відомостей Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 01.07.2021 року спадкоємцем після смерті [PERSON] є дружина померлого [PERSON] , 1971 року народження. Інші спадкоємці за законом батьки та донька спадкодавця відмовились від прийняття спадщини на користь дружини спадкодавця - [PERSON] . Згідно письмових пояснень свідка [PERSON] , який є головою автогаражного кооперативу «АМЛ-23», на території зазначеного кооперативу, розташованого за адресою: м. Маріуполь, вул. Заозерна, буд.86 знаходиться транспортний засіб марки САЗ з 2016 року. Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України змістом права власності є право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ч. 1 ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відкрито та безперервно володіє та користується зазначеним рухомим майном протягом п`яти років, але не зареєстрував своє право власності на майно, у перебачений законом спосіб. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першоїстатті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п. 9 Постанови). На підставі викладеного чинним цивільним законодавством набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Судом встановлені, всі три умови, при яких можливо застосування ст. 344 ЦК України, а саме добросовісність заволодіння майном, відкритість володіння та безперервність цього володіння позивачем [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Також, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Згідно з ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За таких обставин, на основі повно та всебічно досліджених доказів, на які посилався позивач в якості своїх обґрунтувань, враховуючи думку відповідачів по справі, які визнали позов, прийнявши до уваги те, що позивач не може захистити своє невизнане право у позасудовий спосіб, його право підлягає захисту у судовому порядку шляхом визнання права власності на транспортний засіб марки САЗ моделі 3507 (вантажний самоскид), 1989 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved