Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на його користь моральну шкоду у розмірі 200000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 06.02.2004 року він працював у відповідача, у т.ч. з 08.10.2012 року водієм ГАЗ 2705, МД «швидка допомога». 17.01.2020 року він був не допущений до роботи у зв`язку з вимогою роботодавця пройти позачерговий медичний огляд без повідомлення причин. З`ясовуючи через профспілковий орган причини такої вимого, позивач з`ясував, що 10.01.2020 року на адресу відповідача надійшло повідомлення МСЕК про визнання позивача інвалідом 3-ї групи безстроково, у зв`язку з чим йому протипоказана важка фізична праця. При цьому позивач зазначає, що він був визнаний інвалідом рішенням МСЕК 15.11.2017 року, і відповідачу було про це достеменно відомо, але ніяких вимог про позачергові огляди відповідач не висував. Він проходив чергові медичні огляди у встановлений строк, і ніяких протипоказань чи зауважень виявлено не було. За результатами позачергового огляду за вимогою відповідача він також був визнаний придатним до керування транспортними засобами. Однак, незважаючи на це, він не був допущений до роботи відповідачем, оскільки згідно висновку МСЕК про визнання його інвалідом 3ї групи, йому заборонено важке фізичне та психоемоційне навантаження, яке було визначено за результатами атестування його робочого місця. При цьому, його не повідомляли раніше про наявність шкідливих умов праці на його робочому місці, про проведення його атестації, не здійснювали доплат за шкідливі умови праці, тощо. Вказані порушення спричинили його моральні та фізичні страждання, які він оцінює у 200000 грн, які просить стягнути з відповідача. Сторони в судове засідання не викликались. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідач позов не визнав та на підтвердження своєї позиції надав відзив з додаванням документів, де зазначив, що позивач чи органи МСЕК не повідомляли його про визнання позивача інвалідом, що тягло за собою неможливість допущення його до раніше виконуваної роботи у зв`язку з наявністю протипоказань на робочому місці. Зазначає, що до 10.01.2020 року він не володів інформацією про те, що позивачу встановлено 3ю групу інвалідності, позивач та МСЕК не виконали обов`язок щодо повідомлення відповідача про такі факти. Атестацію робочого місця позивача було проведено у 2015 році, його було віднесено до ІІІ класу 2 ступеню з наявністю 2 факторів 2 ступеню. Позивача про це було належно повідомлено та ознайомлено з карткою умов праці. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не доведено взагалі факту наявності моральної шкоди взагалі, а також не доведено вину відповідача у спричиненні моральної шкоди, так як встановлення групи інвалідності пов`язане з участю в бойових діях,не доведено розмір моральної шкоди, тощо. Крім того, відповідач вважає, що оскільки між позивачем та відповідачем мали місце договірні відносини, до них не може бути застосований такий спосіб захисту, як відшкодування моральної шкоди. Кожна сторона на підтвердження своїх вимог чи заперечень надала документи та докази, заявляла клопотання про їх витребування, тощо. Суд, дослідивши документи, докази та матеріали, що маються у справі, доходить наступних висновків: Згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України,\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81\~ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як видно з матеріалів та не оспорюється сторонами, позивач дійсно був направлений 17.01.2020 року за вимогою відповідача для проходження позачергового медичного огляду, за результатами якого позивач не був допущений до роботи у зв`язку з наявністю на його робочому місці шкідливих факторів та протипоказань для осіб, яким встановлена група інвалідності, яка була встановлена позивачу. При цьому, відповідач зазначає, що до 10.01.2020 року не знав про встановлення позивачу 3ї групи інвалідності, а про наявність шкідливих умов та факторів праці на робочому місці позивач був ознайомлений. Водночас, суд не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки вона суперечить встановленим обставинам справи та документам і доказам, що містяться в її матеріалах. Так, на аркуші справи 66 міститься копія відомості про нарахування заробітної плати позивачу відповідачем за грудень 2017 року, тобто за наступний місяць після встановлення позивачу групи інвалідності. При цьому, у даній відомості самим же відповідачем зазначено «Інвалід група 3…» (рядок 8). Відповідачем не спростовано та не поставлено під сумнів, що вказаний документ видано не ним чи не його підрозділом, і, отже, у суду немає підстав не приймати його до уваги. Аналогічно, судом за клопотанням відповідача було витребувано у відповідача медичну карту позивача, які досліджено в ході розгляду справи. При цьому, на аркуші карти 64 міститься копія довідки до акту огляду МСЕК від 15.11.2017 року про встановлення позивачу 3ї групи інвалідності. Суд окремо зазначає, що вказана копія долучена безпосередньо до акту періодичного огляду позивача, як працівника, що підлягає періодичному медичному огляду від 03.05.2018 року. Так само, на аркуші 74 медичної карти міститься така сама копія довідки до акту огляду МСЕК від 15.11.2017 року про встановлення позивачу 3ї групи інвалідності. Вказана копія також долучена безпосередньо до акту періодичного огляду позивача, як працівника, що підлягає періодичному медичному огляду від 03.05.2019 року. За таких обставин, суд доходить до висновку, що ще у січні 2018 року відповідачу вже було достеменно відомо про встановлення позивачу 3ї групи інвалідності, і в подальшому неодноразово відповідач отримував від позивача медичні документи щодо встановлення йому 3ї групи інвалідності, і, отже, ще (як мінімум) у січні 2018 року він мав вжити дії, на необхідність вжиття яких він посилається у відзиві та які, згідно його позиції, були вжиті ним у січні 2020 року. Крім того, суд критично ставиться до позиції відповідача щодо того, що позивач був ознайомлений з картою умов праці на його робочому місці та знав про наявність шкідливих умов праці, оскільки на усіх досліджених судом в ході розгляду справи копіях карти умов праці позивача (долученої до медичної карти, аркуші карти [NUMBER] , а також витребуваних судом за клопотанням сторін а.с.82-84) відсутні підписи чи будь-які інші відомості про ознайомлення позивача з нею. Отже, суд доходить до висновку, що відповідач, достеменно знаючи з січня 2018 року про встановлення відповідачу 3ї групи інвалідності та про наявність протипоказань та шкідливих умов праці для таких осіб на робочому місці позивача, протягом 2 років не повідомляв його про це, у зв`язку з чим позивач був вимушений увесь вказаний час працювати в умовах, які, згідно вимог закону, протипоказані для його безпечної праці та збереження здоров`я. Таким чином, на переконання суду, позивачем доведено у достатній мірі повно та переконливо усі важливі фактичні обставини справи, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог. Так, відповідно до ч. ч. 1-4\~ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Відповідно до вимог\~ст. 173 КЗпП України\~шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України). Крім того,\~статтею 46 Конституції України\~закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При вказаних обставинах суд вважає, що наслідками професійного захворювання порушено звичайний життєвий ритм, нормальні життєві зв`язки, що в свою чергу призвело до моральних страждань. Відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України\~передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди проводиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд також погоджується з позицією позивача щодо того, що праця впродовж тривалого часу в умовах, небезпечних для здоров`я позивача після встановлення йому групи інвалідності, про які він не знав (не був проінформований) спричинила йому моральні страждання та переживання, оскільки з урахуванням стану здоров`я та віку позивача, такі переживання щодо можливого та вірогідного погіршення стану здоров`я та проблематичного його відновлення є обґрунтованими та розумними. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз`яснення, що містяться у пункті 9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~(з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Разом з тим, суд вважає, що позивачем недостатньо обґрунтовано розмір заявлених позовних вимог щодо визначення суми заподіяної моральної шкоди. Заявлений у позові розмір у сумі 200000 грн суд вважає недоведеним, оскільки будь-які фактичні обґрунтування саме такого розміру спричиненої шкоди у справі відсутні. За таких обставин суд вважає справедливим та співмірним заявленим вимогам визначити розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу, з розрахунку 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на момент, коли відповідач був вперше проінформований про встановлення позивачу групи інвалідності ( січень 2018 року, тобто 1762 грн ) за кожен місяць до моменту, коли ним було вжито заходи, що є предметом розгляду справи тобто до січня 2020 року, що складає 24 місяці. Таким чином, сума відшкодування моральної шкоди складає 24 місяці х 1762 грн = 42288 грн. Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: partial