Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який уточнив 06.05.2019 року, в якому просить суд: визнати порушеним його право, як споживача фінансових послуг; визнати недійсним договір про надання йому споживчого кредиту №71/в від 31.01.2007 року, укладений між ним та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк»; застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме визнати недійсним договір іпотеки від 31.01.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Софіївського районного нотаріального округу, шляхом внесення змін до відповідних реєстрів іпотек та зняти заборону відчуження на нерухоме майно вилучивши з Державного реєстру іпотек запис про обтяження майна іпотекою та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна домоволодіння [ADDRESS] похідних арештів; застосувати наслідки недійсності договору шляхом зобов`язання ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» здійснити перерахунок суми грошових коштів за кредитним договором №71/в від 31.01.2007 року у національній валюті від дня видачі кредиту, а саме здійснити зарахування суми у розмірі 41283,67 грн. на погашення тіла кредиту для зарахування залишку коштів в розмірі 42041,00 грн.. В обґрунтування уточненого позову навів наступне. Згідно кредитного договору №71/в від 31 січня 2007 року укладеного між [PERSON] та ВАТ «ВсеукраїнськийАкціонерний Банк»правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», йому було надано кредит в сумі 16500 (Шістнадцять тисяч п`ятсот) доларів США, за курсом НБУ долара (5,05) станом на дату видачі 83 325,00 гривен, з терміном користування до 30 січня 2017 року з платою за користування Кредитом 14 відсотків річних. Згідно наданих до позову квитанцій, Позивач сплатив на користь Банку 8175,95 доларів США (згідно курсу НБУ 5.05 становить 41283, 75 гривен), сума виданого кредиту станом на 31.01.2007 рік становила 16500, 00 доларів США, що згідно курсу НБУ 5.05 складає 83 325 ,00 гривен, відповідно залишок становить 42041 гривен. Вважає, що кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечить принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що в свою чергу є підставою для визнання такого договору недійсним.Зазначає, що несправедливими є наступні умови договору.Пункт 2.6., 2.6.1., 2.6.2. Договору передбачає порядок перегляду відсоткової ставки за користування кредитними коштами відповідно до умов Договору в сторону збільшення. Про намір змінити розмір процентної ставки за користування Кредитом, Кредитодавець зобов`язаний повідомити Позичальника не пізніше ніж за 10 банківських днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладання відповідні додаткові угоди. У випадку, якщо Позичальник погодиться зі зміненим розміром процентів він зобов`язаний протягом строку, зазначеного в п. 2.6.1 Договору, підписати надані Кредитодавцем додаткові угоди про внесення змін до цього Договору та повернути їх Кредитодавцю. При цьому в разі незгоди позичальника з новим розміром відсоткової ставки банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій. Але умов, що регулюють питання зменшення відсоткової ставки, кредитний договір не містить взагалі, що призводить до дисбалансу інтересів сторін. Пункт 4.2., 4.3., 4.4. передбачає право Банку вимагати від Позичальника сплати штрафу у розмірі 5 процентів від суми Кредиту (16 500,00 доларів США) за кожен випадок порушення п. 3.3.3-3.3.7., 5.2. Договору, сплати пені в розмірі подвійної процентної ставки встановленої в п. 1.1.3. Договору (14 %) за кожен день прострочення, за прострочення виконання грошового зобов`язання за Договором сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та подвійну процентну ставку за Договором. Згідно розрахунку заборгованості чітко видно, що Банк в односторонньому порядку змінив розмір процентної ставки на збільшення з 14 відсотків на 17 відсотків без належного повідомлення та погодження з Позичальником. Оскільки всі наведені пункти кредитного договору регулюють питання розрахунків між сторонами, їх несправедливі умови мають суттєве значення для висновку про несправедливість умов договору в цілому.Зазначає, що при укладенні кредитного договору банком були допущені порушення умов чинного (на той час) законодавства, а саме: зміст та умови кредитного договору були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку, а тому, позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки.Вважає, що відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема, ч. 4 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг, а саме.Банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення кредитного договору, забезпеченого іпотекою. Навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та його розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах. У змісті оспорюваного кредитного договору, не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки. Закон України «Про захист прав споживачів» має норми, що забороняють видавати кредити у валюті. «Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється», - ст. 11. Наполягає, що відсутність в умовах спірного правочину вищезазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим. Враховуючи вимоги, викладені в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обов`язкових умов, що випливають із суті та умов договору), ці застереження мають бути визначені та розкриті банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі. Вищезазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обов`язковими для такого виду договорів. З аналізу матеріалів кредитного договору про надання споживчого кредиту встановлено, що в їх змісті відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: - не встановлено умов надання кредиту, зокрема, про можливе настання валютних ризиків для позичальника; - не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов`язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення цього договору; - не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; - не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішення уповноваженого органом банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів, чим порушено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ за № 168 від 10.05.2007 року. У відповідності до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в письмовій формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідним и для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вважає, що кредитний договір є неукладеним (не відбувся), коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо б однієї його істотної умови, передбачених законодавцем. Зазначає, що оскільки вищевказані обов`язкові відомості не були встановлені та не розкриті відповідачем в кредитному договорі, можна дійти до обґрунтованого та належного висновку про те, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем. Вказаний договір містить несправедливі умови. Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто фактична сума переплати за кредитом) за Кредитним договором №71/в від 31 січня 2007 року, складає 66 412,80 доларів США. При виконання розрахунку в національній валюті з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, сума абсолютного значення подорожчання кредиту становить:на момент укладання Кредитного договору - 83 325, 00 грн. (16500. 00 доларів США*5,05):на момент подання позову - 445500,00 грн. (16 500,00 доларів США*27). Даний показник в 5 разів більше, ніж встановлено кредитним договором. Умовами кредитного договору в порушення п. 3.8 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» споживача не попереджено про відповідальність за валютні ризики під час виконання зобов`язань. Таким чином, вважає, що виходячи з положень ст.ст. 203, 215, 230, 548 ЦК України, можна дійти висновку про те, що під час підписання кредитного договору між сторонами, він, позивач, був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, ціни та відсоткової ставки. А тому його, позивача, волевиявлення на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, зазначених у кредитному договору, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. Вказує, що відповідач скористався тим, що йому, позивачу, об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав йому, позивачу, відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору, та не зазначив їх в його змісті. Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Вважає, що банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів його, позичальника, в оману щодо кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідно до п. 1.3.1. Договору зазначено, що в забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за Договором, щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування Кредитом, комісій, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язань, а також інших витрат Кредитодавця, виступає застава домоволодіння, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину, кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо застосувати дану норму до кредитних правовідносин, то у такому випадку позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю тіло кредиту. В цей же час кредитодавець має повернути боржникові усю суму сплачених ним відсотків за кредитом. Наслідком визнання кредитного договору недійсним є також недійсність договору застави чи поруки, адже, відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення. Отже, недійсність кредитного договору спричиняє недійсність договору застави (чи іпотеки) чи договору поруки, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові. Вважає, що при вирішенні даного спору слід звернути увагу також і на рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року, де в пункті 3.2. зазначено, що положеннями частин першої, другої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача, як слабкої сторони, підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Вважає, що цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. Вважає, що таким чином, несправедливими умовами договору порушуються його, позивача, права, як споживача фінансових послуг, порушується принцип добросовісності і розумності договірних умов, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, і змушує його, позивача, звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх законних прав та інтересів. Відповідно з урахуванням зазначеного, вважає, що є всі підстави для визнання кредитного договору недійсним з застосуванням наслідків недійсності шляхом визнання недійсними договору іпотеки та поруки і припинення обтяжень, а також здійснення перерахуванням суми кредиту з валюти долар на гривну і здійсненням зарахуванням внесених коштів на погашення тіла кредиту. В п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи повідомленні належним чином. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,

Outcome: approved