Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житлом за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він, є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідно до наступного: - 1/6 частка в праві власності належить на підставі договору дарування, посвідченого 18 жовтня 2011 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А. В., реєстровий номер 1698 (витяг про державну реєстрацію прав [NUMBER] від 04.1 1.201 1, виданий КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»), -2/3 частки в праві власності належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25.12.2004 року Другою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий номер 3-1 729. У вказаному житловому будинку, окрім позивача, зареєстрована також донька позивача [PERSON] та її колишній чоловік - [PERSON], шлюб між якими розірвано 29 квітня 2014 року на підставі Рішення Харківського районного суду Харківської області. До розірвання шлюбу між [PERSON] та гр. [PERSON]. в червні 2013 року відповідач виїхав з будинку, забрав свої речі та з того часу в будинку не проживає. Отже, відповідач не користується житловим будинком упродовж більш ніж одного року і цей факт є підставою для позбавлення її права користування. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Адресно-довідкового Бюро ГУМВС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст. 122 ЦПК України та через публікацію в ЗМІ, відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності не надавав. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Відповідно до положень ст.ст. 76-77 ЦПК України, відповідач вважається таким, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду цивільної справи, у зв'язку з чим суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступні фактичні обставини. Позивач, є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями наступних документів: - 1/6 частка в праві власності належить на підставі договору дарування, посвідченого 18 жовтня 2011 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Дєгтярьовою А. В., реєстровий номер 1698 (витяг про державну реєстрацію прав [NUMBER] від 04.1 1.201 1, виданий КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»), -2/3 частки в праві власності належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 25.12.2004 року Другою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, реєстровий номер 3-1 729. У вказаному житловому будинку, окрім позивача, зареєстрована також донька останнього - [PERSON] та її колишній чоловік - [PERSON]. шлюб між якими розірвано 29 квітня 2014 року на підставі Рішення Харківського районного суду Харківської області. До розірвання шлюбу з гр. [PERSON]. в червні 2013 року відповідач виїхав з будинку, забрав свої речі та з того часу в будинку не проживає. Вказані факти підтверджуються, зокрема актами від 08.08.2013 року та 01.06.2014 року за підписами сусідів та депутата Васищівської селищної ради, які свідчать про не проживання відповідача та відсутність особистих речей, спального місця [PERSON] в [ADDRESS]. Отже, на сьогоднішній день відповідач з червня 2013 року виїхав з вказаного житла та не повертається вже протягом більш ніж півтора року, у житловому приміщенні відсутні його особисті речі. Вивчивши матеріали справи та проаналізувавши спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання, для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності, та інших речових прав члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК У PCP. а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК (п. ЗР Постанови). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71 72 ЖК УPCP застосуванню не підлягають (п. 40 вказаної Постанови) Таким чином, оскільки відповідач у будинку не проживає більше року, не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, відповідач вважається таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved