Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаними вимогами, посилаючись на ті обставини, що з 29 листопада 2007 року по 16 травня 2012 року працював техніком-електриком ПрАТ «Миронівський інкубатор», звільнився з роботи за згодою сторін. При звільненні з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, оскільки не виплачена заборгованість по заробітній платі за період з червня 2011 року по день звільнення. У наданій відповідачем довідці не вірно відображені дані про розмір заборгованості по заробітній платі, оскільки не нарахована заробітна плата за період роботи з 1 квітня 2012 року по 16 травня 2012 року. Заробіток за вказаний період він розрахував в сумі 1903,20 грн. На неодноразові звернення за розрахунком відповідач не реагує. Невиплата заробітної плати негативно вплинула на його майновий стан, завдала моральної шкоди, яку він оцінив в сумі 22000 грн. Просив в судовому порядку стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, яка нарахована станом на 1 квітня 2012 року в сумі 12130,20 грн., заборгованість за період з 1 квітня 2012 року по день звільнення в сумі 1903,20 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 29245,84 грн. та 22000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав в повному обсязі, в поясненнях послався на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Додатково пояснив, що попередньо звертався до прокуратури з проханням представляти його інтереси при зверненні до суду з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі. Чи приймалось рішення за результатом такого звернення не знає. Представник позивача підтримав заявлені ним вимоги, в їх обґрунтування послався на обставини, які вказані у позовній заяві, та той факт, що відповідач заперечень проти позову не подав. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, в поданій до суду заяві директор ПрАТ «Миронівський інкубатор» просила розглядати справу без її участі. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивача з 29 листопада 2007 було прийнято на роботу техніком - електриком ПрАТ «Миронівський інкубатор», 16 травня 2012 року його звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Встановлено, що на час звільнення позивача відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі, яку розрахував в розмірі 12130,20 грн. В підтвердження вказаних обставин до матеріалів справи позивачем додана копія довідки відповідача від 7 березня 2013 року. Зазначені письмові докази вказують на те, що розрахунок при звільненні з роботи з позивачем у встановленому порядку не було проведено. В судовому засіданні встановлено, що суддею Миронівського районного суду Київської області 05 квітня 2013 року винесено судовий наказ у справі за заявою прокурора Миронівського району Київської області в інтересах [PERSON] по видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ «Миронівський інкубатор» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в розмірі 12130,20 грн. Судовий наказ набрав чинності 26 квітня 2013 року, того ж дня примірник судового наказу був вручений прокурору для направлення на виконання. Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи за заявою про видачу судового наказу ЄУН 371/600/13-ц, провадження № 2-н/371/50/13. Таким чином, рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 12130,20 грн. прийнято, набрало чинності і передано для направлення на виконання. Про спір щодо розміру розрахункових коштів заявник прокуратуру чи суд не повідомляв. Відомостей про виконання чи невиконання вказаного рішення суду позивач не зазначив, відповідних доказів суду не надав, клопотань про витребування доказів не заявляв. Посилання представника відповідача на ті обставини, що судовий наказ не є рішенням суду і кошти, стягнуті за судовим наказом, підлягають стягненню за рішенням суду, яким вирішується трудовий спір в позовному провадженні, являються безпідставними. Судовим наказом згідно із ст. 95 ЦПК є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу, в тому числі, коли заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими законом для виконання судових рішень, порядок його видачі здійснюється за наказним провадженням, регламентованим ЦПК. В судовому засіданні позивач вказав, що наявний спір з відповідачем щодо розміру розрахункових коштів, кошти за період роботи з 1 квітня 2012 року по день звільнення 16 травня 2012 року йому не нараховані та не виплачені. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Поряд з цим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Довідка відповідача № 5 від 07 березня 2013 року містить відомості про розмір заборгованості по заробітній платі позивачу в сумі 12130,20 грн., заборгованість виникла за період з червня 2011 року по березень 2012 року. Заява, з якою звертався позивач до прокуратури Миронівського району 07 лютого 2013 року, містить посилання позивача на ті обставини, що відповідач має перед ним заборгованість по заробітній платі в розмірі 12130,20 грн. Позивачем не надано суду доказів наявності заборгованості по заробітній платі за період його роботи у відповідача з 01 квітня 2012 року по 16 травня 2012 року. За вказаних обставин вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за вказаний період не є доведеними, а тому не підлягають задоволенню. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розгляді заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд повинен встановити факт затримки нарахованої працівникові заробітної плати. Оскільки позивач не довів суду факт невиконання судового наказу про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі від 05 квітня 2013 року та факт наявності заборгованості по заробітній платі за період його роботи у відповідача з 01 квітня 2012 року по 16 травня 2012 року, його вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є необґрунтованими. У відповідності до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, якщо вона стала наслідком порушення законних прав працівника. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. З огляду на наведене Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Встановлено, що затримка розрахунку при звільненні позивача мала місце станом на 05 квітня 2013 року, коли було прийнято судове рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 12130,20 грн. Вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення завданої порушенням вказаного права моральної шкоди позивач заявив 14 березня 2014 року, тобто з пропуском строку звернення за захистом порушеного права. Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Судом не встановлено обставин щодо наявності заборгованості по заробітній платі на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи, не встановлено факт проведення розрахунку з позивачем, а тому суд позбавлений можливості розрахувати чи не порушено позивачем строк звернення за судовим захистом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо того факту, що порушення його трудових прав триває, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі ст. 88 ЦПК України при залишенні позову без задоволення понесені судові витрати позивачу не відшкодовуються. На підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: dismissed