Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги, просить усунути перешкоди у користуванні належним йому будинком по [ADDRESS], шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку [PERSON] та її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON]. Вимоги обґрунтував тим, що він є власником будинку, згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 5.07.2008, який успадкував після смерті бабусі [PERSON]. Право власності є непорушним та захищається законодавством. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Проте, позивач не може користуватися своєю власністю, оскільки у будинку проживають та зареєстровані з його згоди, наданої у 2008 році, відповідачі. З кінця 2014 року позивач має власну сім'ю: перебуває у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON], проживає разом з нею та її малолітнім сином [PERSON], [INFO], у будинку дідуся по [ADDRESS], де і зареєстрований. Має бажання користуватися власним житлом, але не має такої можливості. Позивач просив відповідачів звільнити належний йому будинок, але відповідачі відмовляються. Тому, просить захистити його права як власника, відповідно до ст.ст. 383, 391 ЦК України. Крім того, зазначив, що відповідно до ст.ст. 158, 168, 169 ЖК України, наймачі повинні користуватися жилим будинком, що належить громадянинові на праві власності, відповідно до договору найму, але такий договір між позивачем та відповідачами не укладався. Тому, вони не мають право користування житлом та повинні на вимогу власника виселитися із займаного житла без надання іншого. Позивач дійсно давав у 2011 році згоду відповідачам на реєстрацію у спірному житлі та проживання в ньому, за усною домовленістю вони оплачують комунальні послуги, позивач допомагає у здійсненні ремонтних робіт. Проте, на даний час він потребує житла для проживання своєї сім'ї. Дідусь [PERSON] дав нотаріальну згоду на проживання та реєстрацію у його будинку по [ADDRESS], [PERSON] та її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідач - [PERSON] - подала зустрічний позов, просить визначити порядок користування спірним житлом по [ADDRESS], виділивши їй, сину [PERSON], [INFO], та дочці [PERSON], [INFO], дві суміжні житлові кімнати: 1-4 площею 14,10 кв.м, 1-5 площею 7,5 кв.м, залишити у спільному користуванні підсобні приміщення І-веранду, ІІ-кладову, 1-1 коридор, 1-6 веранду, 1-7 кухню. У задоволенні первісного позову просить відмовити. Вимоги обґрунтувала тим, що у спірному будинку постійно проживала їх родина. Після смерті дідуся будинок успадкувала бабуся [PERSON], який заповіла онуку [PERSON]. Відповідач проживала з бабусею та доглядала її, тимчасово була знята з реєстрації, але у 2011 році позивач дав згоду на її реєстрацію та проживання, за вказаною адресою проживають та зареєстровані її малолітні діти, мати позивача та відповідача - [PERSON] із співмешканцем, а також зареєстрований, але не проживає батько - [PERSON]. [PERSON] постійно проживає та зареєстрований по [ADDRESS], разом з дідусем [PERSON]. Переселитися у зазначений будинок відповідачі не мають можливості за відсутністю достатньої площі та умов проживання. Крім того, будь-якої вимоги про виселення вони не отримували. Відповідач вважає, що всі вони члени однієї сім'ї і, відповідно до ст.405 ЦК України, мають право на користування житлом власника. Зазначений нею порядок користування житлом склався між мешканцями будинку та відповідає її інтересам та її неповнолітніх дітей. Вона сплачує комунальні послуги та проводить косметичний ремонт будинку. Власного житла не має. В судовому засіданні позивач та його представник первісний позов підтримали, зустрічний не визнали, посилаючись на те, що вимоги порушують права власника. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні первісний позов не визнали, зустрічний підтримали. Відповідач [PERSON] первісний позов не визнала, зустрічний підтримала. Доводи обґрунтувала тим, що вони завжди проживали як одна сім'я у спірному будинку. У 2000 році після розірвання шлюбу з чоловіком [PERSON] вона з дітьми: дочкою [PERSON] та сином [PERSON], були зняті з реєстраційного обліку по [ADDRESS], за вимогою [PERSON], деякий час не проживали у будинку. Після його смерті [PERSON] заповіла онуку [PERSON] вищевказаний будинок. Останній у 2011 році надав дозвіл на реєстрацію відповідачів у спадковому будинку, в одній частині будинку проживає вона із співмешканцем, а в іншій - дочка [PERSON] з дітьми. Син - [PERSON] - проживає із сім'єю у будинку по [ADDRESS]. Відповідачі не мають можливості переселитися у вказаний будинок за відсутністю достатньої житлової площі. Власного будинку не мають. Відповідач - [PERSON] - в судове засдання не з'явився, повідомлений належним чином, за місцем реєстрації. Згідно з довідкою Білоцерківського РВ ГУМВС України № 317-6 від 14.05.2007, місце перебування [PERSON], [INFO], невідоме. Представник третьої особи - Комісії з прав захисту дітей Виконавчого комітету Узинської міської ради Київської області - довіряє вирішення справи на розсуд суду із врахуванням права дітей на житло та права позивача на користування своєю власністю. Заслухавши доводи сторін, думку третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновк про відмову у задоволенні первісного та зустрічного позову. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 5.07.2008, після смерті бабусі [PERSON]. Згідно з довідкою виконавчого комітету Узинської міської ради від 12.04.2015, у будинку по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], - сестра - з 6.06.1986 по 12.07.2000, з 12.02.2011, [PERSON], [INFO], - племінник - з 12.02.2011, [PERSON], [INFO], - племінниця - з 7.04.2015, [PERSON], [INFO], - мати - з 18.09.1985 по 11.07.2000, з 12.02.2011, [PERSON], [INFO], - батько - з 13.04.1967 по 22.10.1980, з 22.12.1982 по 9.03.1983, з 7.12.1983 по 25.03.1988, з 7.09.1988. Згідно з довідкою Білоцерківського РВ ГУМВС України № 317-6 від 14.05.2007, місце перебування [PERSON], [INFO], невідоме. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.06.1985 по 17.03.2000. На даний час [PERSON] перебуває у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком та проживає у спірному житлі. [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 2.07.2005 по 16.08.2011, деякий час винаймала інше житло. Має двох малолітніх дітей. [PERSON] проживає та зареєстрований по [ADDRESS] з 12.02.2011, у будинку, що належить діду [PERSON], [INFO], з його згоди. Договір найму житлового приміщення не оформлений належним чином. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.158 ЖК України: «Наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму.» З кінця 2014 року позивач перебуває у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON], живе разом з нею та її малолітнім сином [PERSON], [INFO]. 21.05.2016 [PERSON] оформив нотаріальну заяву-згоду на тимчасову реєстрацію [PERSON] та її малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], у житловому будинку по [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України: «Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.» Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України: «Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.» Проте, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що умовою застосування даних вимог має бути відсутність між позивачем і відповідачами договірних відносин, адже в разі наявності таких відносин власник здійснює захист порушеного права власності зобов'язально-правовими засобами. Підставою позову щодо захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, має бути протиправне вчинення особами перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження чи користування належним йому майном. Предметом позову може бути вимога володіючого майном власника до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом, зокрема шляхом виселення громадян з неправомірно та безпідставно займаних жилих приміщень власника. Таким чином, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Проте, як встановлено судом, 12.02.2011 [PERSON] надав згоду [PERSON], [PERSON] на реєстрацію та проживання у належному йому будинку по [ADDRESS], що підтверджується наданими доказами та визнали сторони. Крім того, вони досягли згоди щодо оплати відповідачами комунальних послуг, тощо. Тобто, між сторонами виникли договірні відносини та відповідні зобов'язання. Відповідно до ч.2 ст.156 ЖК України: «За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.» Відповідно до ч.3 ст.29 ЦК України: «Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.» Тому, малолітні діти [PERSON]: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають разом з мамою на відповідних правових підставах. [PERSON] зареєстрований у спірному житлі ще з 7.09.1988 за згоди його батьків, які були власниками будинку на той час. На час розгляду справи місце перебування його невідоме. Підстави захисту прав позивача шляхом виселення даного відповідача позивачем необгрунтовані. Доказів пред'явлення позивачем вимоги чи то попердження щодо звільнення відповідачами спірного житла (виселення), яке необхідне для проживання йому та членам його сім'ї, позивач суду не надав. Враховуючи, що факту неправомірного та безпідставного зайняття жилого приміщення власника відповідачами не встановлено, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про захист його права із заявлених ним підстав. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову щодо встановлення порядку користування житлом, суд виходив з того, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.321 ЦК України: «Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.» Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України: «Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.» Аналогічні позиції закріплені ст.150 та ст.155 ЖК України: «Громадяни, які мають у приватній власності будинок , користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.» Враховуючи викладене, відповідач - позивач за зустрічним позовом - не може позбавити чи обмежити власника житла у праві користуватися належним йому будинком, встановивши певний порядок користування. Відповідно до вимог ст.358 ЦК України, лише співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Що стосується поняття «члени сім'ї власника жилого будинку» та їй прав, зазначених у ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України, то в даному випадку суд прийшов до висновку про неможливість його застосування при вирішенні спірних правовідносин, оскільки з моменту надання згоди 12.02.2011 [PERSON] на реєстрацію та проживання відповідачів у належному йому житлі, кожен з них мав власну сім'ю, сторони не були пов'язані спільним побутом. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати, у разі відмови у задоволенні їх позовних вимог, покладаються на кожного з них. На підставі ст.ст. 15, 16, 29, 319, 321, 358, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 155, 156, 158 ЖК України,

Outcome: dismissed