Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому посилається на те, що її батьком 16.11.2007 р. було складено заповіт, яким він заповідав їй все своє майно, де б воно не знаходилося. Під час оформлення спадщини їй стало відомо, що 04.10.2005 р. між її батьком та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Але їй точно відомо, що її батько до нотаріуса ніколи за укладенням такого договору не звертався та його не підписував. Жодного наміру щодо відчуження земельної ділянки її батько не мав. Вважає, що при укладенні цього правочину не додержано вимог ч. 1, ч. 3 статті 203 Цивільного кодексу України. Просить суд визнати недійсним правочин у формі договору купівлі-продажу від 04.10.2005 р. земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні позивач, її представник підтримали позовні вимоги. Підтвердили обставини, викладені в позові. Пояснили, що за життя батько ніколи не висловлював намір продати земельну ділянку. Зазначили, що якщо б він дійсно продав її, то не складав би заповіт, яким заповідав все своє майно їй. Тобто, складаючи заповіт він був впевнений у наявності спадкового майна, а якщо земельну ділянку площею 0,12 га за адресою: [ADDRESS] він продав, то спадкове майно відсутнє та немає сенсу у складанні заповіту. Також зазначили, що цей договір не відповідає актам цивільного законодавства, оскільки в ньому відсутні істотні умови про оплату купленого майна, а відповідач не надав суду жодного доказу про повну оплату ціни майна, яке зазначено у договорі. Тому вважає, що ніхто вищевказану земельну ділянку не купував і ніхто її не оплачував. Відповідач в судове засідання не з'явився, але надав суду письмові заперечення. Зазначає, що спірний договір був укладений за два роки до складання заповіту. При його укладенні було дотримано вимоги законодавства, він був посвідчений нотаріусом. Просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сестрою [PERSON]. За життя батько казав, що хтось хотів купити земельну ділянку, але він не погодився її продати. Вважає, що батько до нотаріуса не ходив, грошей за продажу земельної ділянки не отримував. Суд, вислухавши позивача та її представника, свідка, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, вважає що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 04.10.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено у письмовій формі договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Генічеського районного нотаріального округу Херсонської області [PERSON] (а.с. 8). Тобто при укладенні договору дотримано вимог, визначених статтею 657 ЦК України. Посилання позивача на те, що її батьком даний правочин не укладався, тобто відсутнє волевиявлення власника майна, чим порушуються вимоги ч. 3 ст. 203 ЦК України, - не підтверджено належними доказами. Так, пояснення позивача і свідка [PERSON] в частині, що батько за життя ним не повідомляв, що продав земельну ділянку - не є доказом не укладення ним 04.10.2005 р. договору купівлі-продажу земельної ділянки. Оскільки законодавець не покладає обов'язок на власника майна повідомляти іншим особам про намір їм розпорядитися. А відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Твердження позивача, що її батьком даний правочин не укладався, про що на її думку свідчить також складення ним в подальшому 16.11.2007 р. заповіту (а.с. 7), яким він заповідав їй все своє майно (тобто був впевнений у його наявності), також не є обґрунтованим, оскільки батько за життя розпорядився лише частиною (0,12 га з 0,37 га) належної йому земельної ділянки. А інше майно, що залишилося після його смерті ввійшло до спадкової маси. Інших доказів, на підставі яких можна було б зробити висновок про відсутність волевиявлення [PERSON] під час укладання спірного договору, - суду не надано. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 04.10.2005 р. площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], підписаний за волевиявленням саме [PERSON], яке було вільним і відповідало його внутрішній волі. Відповідно до положень статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 132 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на час укладення спірного договору) угоди про перехід права власності на земельні ділянки повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов'язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення. У спірному договорі зазначено, що [PERSON] продав (тобто передав у власність покупцеві) земельну ділянку площею 0,12 га (з загальної площі 0,37 га), а [PERSON] купила (тобто прийняла майно та сплатила за нього певну грошову суму) земельну ділянку. Земельна ділянка розташована по [ADDRESS]. Сторони оцінюють земельну ділянку у сумі 31572 грн.. Тобто сторонами договору досягнуто згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу земельної ділянки. Посилання позивача на те, що [PERSON] не було сплачено повну вартість майна є припущенням та не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Так, за змістом ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Оскільки в договорі не встановлено інший строк оплати товару, не передбачено розстрочення платежу, то суд приходить до висновку, що оплату майна за договором було здійснено до або під час укладення спірного правочину. І саме підписання спірного договору є підтвердженням отримання [PERSON] від [PERSON] повної вартості майна, ціну якого обумовлено у спірному договорі. Законодавець не покладає на покупця обов'язку отримання від продавця, додатково до нотаріально посвідченого договору, розписки або інших доказів про отримання коштів за договором За таких обставин суд приходить до висновку, що зміст договору купівлі-продажу від 04.10.2005 р. земельної ділянки площею 0,12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А тому позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed