Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить: - встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, яка складається з 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS], після смерті чоловіка [PERSON], померлого[INFO]; - встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, яка складається з 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS], після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]; - встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, яка складається з 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS], після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]; - визнати дійсним договір дарування 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON]; - визнати в цілому право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON]. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, щона даний час право власності на зазначений житловий будинок зареєстровано за [PERSON] (2/3 частини) та [PERSON] (1/3 частина). [INFO] помер [PERSON], після смерті якого його дружина [PERSON] фактично вступила в управління спадщиною та була зареєстрована з померлим чоловіком за однією адресою. За життя [PERSON] спадщину не оформила і свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частин будинку не отримала. [INFO] померла [PERSON], яка є матір'ю позивача. Позивач прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви. [INFO] помер[PERSON], після смерті якого його син [PERSON] (відповідач) прийняв спадщину шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви, але спадщину не оформлював і свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину будинку не отримував. 17.02.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування, згідно якого відповідач подарував позивачу 1/3 частину вищезазначеного житлового будинку, але від нотаріального посвідчення цього договору відповідач ухиляється. З огляду на зазначені обставини та посилаючись на ст.ст. 220, 392, 1268 ЦК України, ст. 549 ЦК України 1963 року, позивач просить позов задовольнити. В судове засідання з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач та/або його представник в судове засідання не з'явилися, відповідач повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, від третіх осіб до суду надійшли листи про розгляд справи у відсутність їх представників, тому суд, з погодження позивача, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що в задоволенні позовуслід відмовити, виходжячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.5), якому належало на праві власності 2/3 частин житлового будинку в [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за законом від 17.01.1977 року, від 22.05.1991 року (а.с.12,13). З довідки від 06.03.2009 року вбачається, що на день своєї смерті [PERSON] був прописаний (зареєстрований) та проживав за адресою [ADDRESS] разом із своєю дружиною [PERSON] (а.с.54). Зазначена обставина, на думку позивача, свідчить про прийняття [PERSON] спадщини у вигляді 2/3 частин вказаного житлового будинку після смерті свого чоловіка [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління або володіння цим майном. Згідно ст. 549 ЦК України 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON],визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК України 1963 року,який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], та ч. 2 ст. 1268 ЦК України, не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Із змісту цієї норми вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі, спадкоємець не має права приймати спадщину у вигляді лише того майна, яке йому необхідне, і відмовитись від іншого. Тобто, якщо спадкоємець подає заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини на будь-яке майно, що входить до складу спадщини, то це означає, що він приймає спадкове майно в цілому, яким би воно не було і з чого б воно не складалося і якими боргами не було б обтяжене. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у лютому та квітні 1998 року зверталась до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка [PERSON], яка складається з автомобіля ВАЗ 2101 д.н.з. [NUMBER] та 42 акцій ВАТ «Нижньодніпровський трубопрокатний завод» (а.с.73, 79). 09.02.1998 року та 17.04.1998 року [PERSON] було видано два свідоцтва про право на спадщину на вказане спадкове майно (а.с.78, 80). З огляду на вищевикладене,на думку суду, відсутні підстави для задоволення позову в частині встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини у вигляді 2/3 частин житлового будинку [ADDRESS], після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO], оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори та отрималасвідоцтво про право на спадщину на частину спадкового майна. Докази такого прийняття спадщини є й у матеріалах спадкової справи [PERSON] №110/98, яка знаходиться у Шостій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі, тому, на переконання суду, зазначений факт встановленню в судовому порядку не підлягає. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а.с.6), яка є матір'ю позивача, що підтверджується рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.02.2011 року (а.с.14,15). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Факт спільного проживання позивача разом з матір'ю на день її смерті за адресою [ADDRESS] підтверджується довідкою КЖЕП №21, виданою 18.03.2010 року за №875 (а.с.55) та паспортом позивача, в якому є відмітка про реєстрацію місця проживання за вказаною адресою (а.с.4). До того ж, про факт прийняття спадщини позивачем після матері [PERSON] з цих же підстав зазначається і в оформленій у Шостій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі заяві позивача від 21.07.2011 року про прийняття спадщини (а.с.52). З матеріалів справи вбачається, що позивач 21.07.2011 року звертався до Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді гаражу в гаражному кооперативі «Автомобіліст» по [ADDRESS] після смерті своєї матері (а.с.52) і в цей же день отримав свідоцтво про право на спадщину на вказаний гараж (а.с.70). Таким чином, з огляду на положення ч. 2,3 ст. 1268 ЦК України, суд вважає, що позивач прийняв спадщину у вигляді всього майна, що належало його померлій матері [PERSON], докази такого прийняття спадщини є і у матеріалах спадкової справи [PERSON] №651/2011, яка знаходиться у Шостій Дніпропетровській державній нотаріальній конторі. Оскільки цей факт ніким не оспорюється, він встановленню в судовому порядку не підлягає. Крім того, Цивільним кодексом України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. В матеріалах справи відсутні докази відмови державної нотаріальної контори у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок. Отже, у позивача відсутні перешкоди для позасудового способу реалізації своїх спадкових прав - отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок у державній нотаріальній конторі у встановленому порядку. За наявності ж умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про встановлення факту прийняття спадщини судовому розглядові і захисту не підлягають, і це є самостійною підставою для відмови в позові. Отже у позові і в цій частині слід відмовити. Крім того, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с.7). В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які свідчили б про прийняття [PERSON] (відповідачем) спадщини після смерті [PERSON], як шляхом подачі до нотаріальної контори відповідної заяви згідно ст. 1269 ЦК України, так і в порядку спільного проживання із спадкодавцем згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України. За таких обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову і в частині встановлення факту прийняття [PERSON] спадщини у вигляді 1/3 частини житлового будинку [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Судом також встановлено, що 17.02.2013 року між позивачем та відповідачем в простій письмовій формі було укладено договір дарування, згідно якого відповідач подарував позивачу 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с.17). Згідно п. 2 цього договору, право власності на об'єкт дарування дарувальник набув шляхом успадкування майна свого рідного батька [PERSON], померлого у [INFO]. Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.Тобто для передачі обдаровуваному майна у власність в порядку дарування необхідною передумовою є наявність права власності на це майно (дарунок) у самого дарувальника. Відповідно до ст. 1299 ЦК України, яка була чинна як на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], так і на момент укладення зазначеного договору дарування, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Однак матеріали справи не містять доказів того, що відповідач [PERSON] набув право власності на спірне нерухоме майно і мав право на його відчудження. Навпаки, суду не надано доказів того, що [PERSON] приймав спадщину після смерті [PERSON], звертався до нотаріальної контори та отримував свідоцтво про право на спадщину на спірне майно. За таких обставин, у [PERSON] було відсутнє право власності на майно, яке він дарував за договором дарування, він не мав права на його відчудження на користь позивача, і цей договір не може розглядатися таким, що відповідає загальним вимогам до договору, зазначеним у ст. 203 ЦК України. Отже у позові і в цій частині слід відмовити. Посилання і доводи позивача на ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору дарування, застосування ст. 220 ЦК України та визнання цього договору дійсним не заслуговують на увагу, оскільки, по-перше, позивач не надав жодних доказів такого ухилення з боку відповідача, а по-друге, ст. 220 ЦК України не може бути застосована до спірних правовідносин через те, що вказаний договір дарування не відповідає вимогам закону і взагалі не міг і не може бути нотаріально посвідчений з огляду на відсутність у дарувальника (відповідача) права власності і, відповідно, права на відчудження дарунку. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Отже, з наведених положень законодавства випливає, що судовому захисту підлягають права, свободи чи інтереси особи лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання з боку інших осіб. Позивач не надав жодних доказів того, що його права та/або інтереси були порушені з боку інших осіб. Крім того, судом встановлено, що позивач навіть не звертався до органів нотаріату з метою реалізації своїх прав у позасудовому порядку. Враховуючи встановлені судом обставини, а також зазначені позивачем підстави позову, позов в частині визнання за позивачем в цілому права власності на житловий будинок [ADDRESS] також не підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed