Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом і просив визнати недійсним договір довічного утримання серії АВО № 031781, укладений 23.12.2000 року між [PERSON], який діяв на підставі рішення Виконавчого комітету Гайсинської міської ради від 20.12.2000 року за № 410 від імені психічно хворого брата [PERSON], та [PERSON], стягнути з відповідачів судові витрати. На обґрунтування позову повідомив, що даний договір довічного утримання є незаконним, оскільки посвідчений приватним нотаріусом, який відповідно до Закону України «Про нотаріат», не мав права його посвідчувати. Вважає, що відповідачі, використовуючи незаконний договір довічного утримання, ропоряджаються будинком, звертаються до Гайсинського районного суду з позовом до нього про встановлення безоплатного земельного сервітуту для облаштування входу в будинок [ADDRESS] щодо суміжної земельної ділянки, яка належить йому, чим порушують його законні інтереси та права, а тому його порушене право підлягає захисту шляхом скасування вказаного вище договору. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив суд їх задовольнити. Представники відповідачів [PERSON] та Луговський А.С. позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні. На обгрунтування своїх заперечень проти позову повідомили, що [PERSON] не може бути належним позивачем у справі, оскільки не виступав стороною при укладенні договору довічного утримання від 23.12.2000 року, не представляє інтереси сторін, а також не набув права власності на вказану частину будинку, відношення до вказаного будинковолодіння за договором довічного утримання не має, а твердження позивача про те, що приватний нотаріус не мав права посвідчувати даний договір, не грунтуються на вимогах закону та є помилковими. Дослідивши докази і давши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до положень ст. 744, 745 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З договору довічного утримання серії АВО № 031781, укладеного 23.12.2000 року між [PERSON], який діяв на підставі рішення Виконавчого комітету Гайсинської міської ради від 20.12.2000 року за № 410 від імені психічно хворого брата [PERSON], видно, що останній передає у власність [PERSON] належне йому на праві власності майно, а саме 3/25 житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] В свою чергу [PERSON] зобовязується довічно повністю утримувати [PERSON] Договір може бути розірваний за згодою сторін, а вразі невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін, - у судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що позивач не є стороною вказаного вище договору, не представляє інтереси сторін договору та не є власником або користувачем зазначеного в договорі майна. Позивачем не надано суду жодних доказів, що укладений договір порушує його законні інтереси та права. Суд не приймає до уваги покладені позивачем в основу своїх позовних вимог твердження про неправомірність посвідчення приватним нотаріусом договору довічного утримання та вважає їх такими, що не грунтуються на вимогах Закону, з наступних підстав. Відповідно до діючого на момент укладення договору законодавства, перелік нотаріальних дій, що вчиняються нотаріусами, встановлено ст. 36 ЗУ «Про нотаріат». Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки в силу ч. 1 ст. 36 та ч. 2 ст. 34 указаного Закону на приватних нотаріусів може бути покладено вчинення й інших нотаріальних дій. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 23.08.1998 року за № 932/98 «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні», приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та здійснювати всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Згідно Конституції України Укази і розпорядження Президента України є обовязковими до виконання на території України. З аналізу вищевикладених норм видно, що приватним нотаріусам належить право посвідчення договорів довічного утримання. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підтверджені жодним доказом та не обгрунтовані, права, інтереси та свободи позивача не порушені, а тому позов не підлягає задоволенню. У відповідності до ст.ст. 84, 88 ЦПК України з позивача підлягають стягненню на користь відповідача документально підтверджені витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги в сумі 1550 грн. На підставі ст. ст. 6 - 15, 88, 174, 208 - 215 ЦПК України,

Outcome: approved