Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просить стягнути з Фізичної особи-підприємця [PERSON] на свою користь 5 000 грн., які були сплачені по Договору №3/10 від 04.10.2012 року в якості передоплати, а також 17 300 грн. - неустойку за затримку повернення грошей. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог, посилався на те, що між [PERSON] від його імені (без належних повноважень) та Відповідачем було укладено договір виготовлення та встановлення дверей, за яким ним було передано Відповідачу передоплату у розмірі 5000 гривень. Вважає договір укладеним з порушенням, на підставі чого звертався до Відповідача з заявою про розірвання спірного договору та повернення коштів, але кошти йому не повернули, тому й звернувся до суду з даним позовом. Позивач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, згідно письмової заяви позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив розгляд справи провести без його участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Представник Відповідача у судове засідання не з'явився, згідно письмової заяви поти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив розгляд справи провести без його участі, на підставі документів, наявних в матеріалах справи. Зважаючи на позиції сторін, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ч. 4 ЦПК України здійснити розгляд даної цивільної справи без участі сторін, обмежившись дослідженням письмових доказів, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі з урахуванням вимог законодавства про їх належність, допустимість та взаємний зв'язок між ними, суд встановив наступні обставини, визначив відповідні до них правовідносини: 04 жовтня 2012 року між Позивачем в особі третьої особи [PERSON] та ПП [PERSON] було укладено договір №03/10 на виготовлення та встановлення дверей, що підтверджується копією даного договору, яка міститься в матеріалах справи (а.с.7). За умовами договору №03/10 від 04 жовтня 2010 року, Відповідач ПП [PERSON] зобов'язується виготовити та передати у власність замовника [PERSON] двері. Загальна сума замовлення становила 6250 гривень. Відповідно до п.2.1 спірного договору замовник зобов'язаний в момент підписання договору внести повну оплату. При укладанні договору №03/10 від 04 жовтня 2010 року Відповідачу ПП [PERSON] було передано кошти у якості попередньої оплати у розмірі 5000 гривень. Позивач дізнавшись реальну вартість договору звернувся до Відповідача про розірвання вказаного договору та повернення йому грошей (а.с.8), але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Відповідач відмовив Позивачу у поверненні коштів, посилаючись на п.3.5. умов договору, згідно до якого кошти, внесені як передоплата на виробництво дверей, поверненню не підлягають (а.с.9). Правовідносини, що виникли між Сторонами законодавчо врегульовані наступним чином: Стаття 647 Цивільного кодексу України зазначає, що договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частин 1 та 2 ст.698 Цивільного кодексу України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. Частина 3 ст. 698 Цивільного кодексу України зазначає, що до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Згідно до ч.4 ст.698 ЦК України, умови договору, що обмежують права покупця - фізичної особи порівняно з правами, встановленими цим Кодексом та законодавством про захист прав споживачів, є нікчемним. В преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» зазначається, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до положення ч.3 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. Частина 4 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Оцінюючи надані Сторонами докази, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст.27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. В даному випадку спірний договір був укладений за адресою проживання Позивача: [ADDRESS]. Після цього, наступного дня, Позивач заявив Відповідачу про своє бажання розірвати договір та повернути сплачені кошти, тобто до спливу 14 діб, ще до встановлення дверей, цю продукцію (двері) не прийняв та не використовував. Право розірват договір та вимагати повернення грошей йому гарантоване вищезгаданими законодавчими нормами, тому Відповідач має повернути Позивачу внесені ним кошти у розмірі 5000 грн. При цьому положення договору, визначені у п.3.5. стосовно того, що внесені як передоплата кошти Покупцю не повертаються, суд взяти до уваги не може, оскільки такі умови договору суперечать вимогам ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», обмежують права Позивача, гарантовані цим Законом та у відповідність до ч.4 ст.698 ЦК України, є нікчемними. Стосовно стягнення суми неустойки: Відповідно до ч. 9 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо всупереч вимогам цієї статті, протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Суд погоджується із розрахунком неустойки, здійсненим Позивачем з урахуванням положення ст. 258 Цивільного кодексу України та застосування при цьому 1% вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей: 346 днів х 50 грн. = 17300 грн., де: - 346 днів - період затримки повернення коштів після збігу 1 місяця з дня звернення Позивача із заявою про їх повернення до Відповідача (05.11.2012 р.) по день звернення до суду (17.10.2013 р.); - 50 грн. - це 1% від 5000 грн. - сплаченої у якості передоплати сума. Суд погоджується із способом розрахунку неустойки виходячи з наступного: розрахунок здійснюється з 05.11.2012 року в зв'язку з тим, що 05.10.2012 року Позивач звернувся з заявою до Відповідача про повернення грошей, а Закон надає Відповідачу 30 днів для повернення грошей, а саме дата 05.11.2012 року є наступним днем після спливу 30 денного строку. Розрахунок здійснюється з урахуванням суми 5000 грн., так як ч. 9 ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлює, що саме з сплаченої суми грошей за продукцію, у разі розірвання договору , виплачується неустойка, а відповідно до Договору № 3/10 від 04.10.2012 року сума внесеної передоплати склала 5000 (п'ять тисяч ) грн. Враховуючи вище зазначене, суд доходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст.88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.7 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» за подання позову, суд вважає необхідним стягнути з Відповідача кошти в рахунок сплати судового збору за подачу позову на користь держави в розмірі, який відповідав часу звернення та відшкодувати за його рахунок витрати Позивача по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги на ухвалу про залишення позову без розгляду (а.с.52). Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.11, 15, 16, 647, 698 ЦК України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.10, 11, 15, 57-64, 88, 158, 159, 169, 197, 212-215 ЦПК України, -

Outcome: approved