Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив: визнати за ним право власності на 2/5 частки земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0852 га, кадастровий номер [NUMBER] , яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради від 26.12.1995 року за № 1637 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2607 від 20.02.1996 року. Посилаючись на те, що ним було придбано 2/5 частки житлового будинку, що розташований на земельній ділянці, яка була власністю [PERSON] Посилаючись на те, що в позасудовому порядку вирішити вказане питання неможливо, а без належного оформлення права власності на земельну ділянку він не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Представник позивача надав заяву про слухання справи за його відсутністю, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 2/5 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових будівель та споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Ленінським РВК м. Миколаєва від 04.09.2000 року, за № 2-734, зареєстрованого в Миколаївському БТІ від 04.09.2000 р. за №14630. 10 жовтня 2000 р. на Універсальній товарній біржі «Фенікс» був зареєстрований Договір купівлі-продажу 2/5 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських будов і побутових споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , - з іншої сторони. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.10.2018 року, договір купівлі-продажу 2/5 частин житлового будинку з відповідною часткою господарських будов і побутових споруд, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , - з іншої сторони, зареєстрований 10.10.2000 р. на Універсальній товарній біржі «Фенікс» за № 108 визнано дійсним. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.12.2005 року, договір купівлі - продажу 3/5 частки житлового будинку [ADDRESS] укладений між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з іншої сторони визнано дійсним. Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] , [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 852 кв. м., для обслуговування жилого будинку, що розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення виконкому ММР № 637 від 26.12.1995 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2015 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.04.2016 року, визнано за [PERSON] право власності на 3/5 частки земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , загальною площею 0,0852 га. Відповідно до довідки комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 22.04.2014 року, станом на 28.12.2012 року, власниками житлового будинку [ADDRESS] були: [PERSON] - 3/5 частки та [PERSON] - 2/5 частки. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 22.12.2018 року, 3/5 частки житлового будинку [ADDRESS] та 3/5 частки земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 24.11.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рудою О.М.; 2/5 частки земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) встановлювалось, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва (ст. 1 Декрету), у межах норм, установлених Земельним кодексом України. На підставі ст.. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди), встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способам, відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі - продажу або іншими способами відчуження земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Відповідно до ст.. 30 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 р. (який діяв на момент придбання нерухомого майна) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або праві користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У раз зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході праві власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельні ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. В подальшому дана норма була закріплена в ст. 120 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р., ст. 377 Цивільного кодексу України; також підтверджена роз`ясненням, наданим Державним комітетом України і земельних ресурсів в листі № 721/27/Н5110-11 від 19.01.2011 p., позицією Верховного суду України, яка відображена в п. 18 Постанови ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із наступними змінами), в Узагальненнях судової практики ВСУ від 01.07.2014 р. «Судова практика щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людині і основоположних свобод». Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved