Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що [PERSON] є власником жилого приміщення у буд. 20 по вул. Суворова в с. Антонівка в місті Херсоні на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2002 року. За зазначеною адресою зареєстровані але тривалий час не проживають відповідачі, що заважає позивачу повноцінно користуватись та розпоряджатися приміщенням. Просить суд визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням у буд. 20 по вул.Суворова в с.Антонівка в місті Херсоні. Позивач у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву згідно якої позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, причини не явки суду не повідомили, про час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, що підтверджується оголошенням у газеті «Наддніпрянська правда», заперечень з приводу поданого позову не надали. В матеріалах є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає можливим справу розглядати у відсутності відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Судом встановлено, що [PERSON] є власником жилого приміщення у буд. 20 по вул.Суворова в с.Антонівка в місті Херсоні на підставі договору купівлі-продажу від 24.07.2002 року. Відповідно акту від 09.11.2016 року - [PERSON], [PERSON], зареєстровані у жилому приміщенні у буд. 20 по вул.Суворова в с.Антонівка в місті Херсоні за даною адресою фактично не проживають. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надав покази, які зводяться до того, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у жилому приміщенні у буд. 20 по вул.Суворова в с.Антонівка в місті Херсоні з листопада 2014 року. [PERSON] допитаний у судовому засіданні в якості свідка надав покази аналогічні тим, що показав [PERSON] Згідно п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що момент внесення запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, є офіційним визнанням та підтвердженням виникнення в особи права власності на нерухоме майно. Наявна довідка №2499 від 09.11.2016 року та копія домової книги підтверджує факт реєстрації [PERSON], [PERSON] жилим приміщенням у буд. 20 по вул.Суворова в с.Антонівка в місті Херсоні. За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частина четверта статті 334 ЦК України передбачає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За приписами ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмежень. Таким чином, реєстрація [PERSON], [PERSON] в квартирі, що знаходиться у власності позивача, обмежує її право власності. Враховуючи викладене, суд на основі повного і всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved