Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 2009 року по 25.10.2019 рік, визнати об`єктом права спільної сумісної власності громадян [PERSON] та [PERSON] 3/8 частини 3-ри кімнатної квартири [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину із 3/8 частини 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначено, що приблизно в 2008 році позивач познайомився з відповідачкою та вони почали спілкуватися. Під час спілкування між нами виникли почуття, вони зрозуміли, що мають спільні інтереси та вирішили об`єднатися як чоловік та жінка і створити сім`ю. Приблизно з початку січня 2009 року вони з [PERSON] почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та дружина. Спільним місцем проживання була квартира [ADDRESS] . З вказаного періоду часу вони мали один перед одним спільні права та обов`язки, мали спільний бюджет, який складався з її доходів (заробітна плата), його доходів, інші доходи, які вони спільно направляли на утримання сім`ї, до членів якої входила і донька відповідача - [PERSON] . Позивачем та відповідачем спільно прийнято рішення про зміну місця проживання. 20.08.2011 року в м. Луганськ за 54 тис. доларів США було продано квартира, що належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та її неповнолітній дитині - [PERSON] і вказані кошти, а також спільні кошти, що були у позивача з відповідачем були акумульовані в одну суму і у грудні 2011 року вони придбали за 72 тис. доларів США 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS] . За спільною домовленістю, квартира в м. Харкові була придбана на ім`я відповідача та її доньки в частках 3/8 та 5/8. У весь цей час між стронами склалися стійкі відносини, притаманні відносинам між чоловіком та жінкою, які перебувають у шлюбі. Ведення спільного господарства підтверджується наявністю спільного бюджету, з якого велися спільні витрати на придбання майна, особистих предметів з подальшим їх використанням. Крім того, позивач зазначає, що постійно працював, як офіційно так і неофіційно, тобто мав доходи, які витрачалися на створення спільного з відповідачем бюджету та його використання на спільні сімейні потреби. Таким чином, з 2009 року між ним та [PERSON] склалися стійкі відносини, притаманні шлюбу, які були не анонімні (публічні), вони не приховувалися від родичів сторін та третіх осіб, мешкали разом за однією адресою, в зареєстрованих шлюбах з іншими особами в цей період не перебували. На підставі викладеного позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу громадян [PERSON] та [PERSON] в період з 2009 року по 25.10.2019 рік та визнати об`єктом права спільної сумісної власності громадян [PERSON] та [PERSON] 3/8 частини 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] , визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину із 3/8 частин 3-х кімнатної квартири [ADDRESS] Ухвалою суду від 15.01.2020 року було відкрито провадження у справі. 15.06.2020 року представник відповідача через канцелярію надала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначено, що відповідач повністю заперечує проти заявлених позовних вимог та вважає позов необґрунтованим та таким, що має очевидно штучний характер з огляду на наступне. Згідно відзиву представник відповідача зазначає, що з [PERSON] вона познайомилась приблизно в 2009 році, оскільки в цей час дуже емоційне переживала своє розлучення, то відповідач не мала наміру мати серйозні стосунки через пережитий стрес. Представник відповідача, вказує що придбала квартиру у [ADDRESS] та набуття права власності на 3/8 зазначеної квартири , вартість якої складала 216 000 грн., відбулося за її власні кошти від продажу квартири в м. Луганську за 54 000 доларів США, що еквівалентно у 2011 році 432 000 грн. На придбання частки [PERSON] додаткові гроші надані її родичами, саме з цих підстав її частка була більшою у майні, ніж частка відповідача. Протягом всього часу спілкування з позивачем ніколи не мала з ним спільного бюджету, не робила з ним покупок техніки, меблів та виключно за свій рахунок та з матеріальною допомогою батьків робила ремонт та облаштовувала свою з дочкою квартиру. Оскільки вона самостійно прийняла рішення про переїзд у м. Харків у зв`язку з призначенням її на нову посаду, підприємство надало їй службовий автомобіль та надавало матеріальну допомогу для оренди житла. Крім того, спільні подорожі з позивачем були або за її власний рахунок або вона використовувала подорожі, надані підприємством. Згідно відзиву ремонт у квартирі робила відповідач самостійно за власні кошти, таким чином, починаючи з січня 2009 року по січня 2020 рік [PERSON] не проживала з [PERSON] однією сім`єю та немала наміру мати таке проживання в майбутньому. Крім того, після початку запровадження АТО на території Луганської області [PERSON] переїхав до Харкова та просив відповідачку зареєструвати його місце проживання в квартирі, належній їй та [PERSON]. , оскільки інших друзів в Харкові він не мав, а без реєстрації на підконтрольній території Україні дуже складно знайти роботу. Таким чином відповідачка зазначає, що не мала намір демонструвати свою прихильність відповідачу та у будь-який спосіб надати йому право проживання в квартирі [ADDRESS] та просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою суду від 04.11.2020 року закрито підготовне провадження та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник просили задовольнити позовну заяву з підстав наведених в ній. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовної заяви. Суд, вислухавши позивача, представника позивача та представника відповідача, показання свідків, перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, заперечення викладені у відзиві відповідача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, приходить до наступного. При зверненні до суду позивач просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 2009 року по 25.10.2019 рік. На підтвердження вказаних обставин посилався на надані суду докази та показання свідків. В той же час, обставини на які у позовній заяві посилався позивач не підтвердженні достатніми засобами доказування. За приписами ч.2 ст.3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 3.06.99 №5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Згідно із ч ч.1, 2 ст.21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 цього кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (зазначений правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-612цс15). Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про визнання права спільної сумісної власності, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносинах, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-2253цс15 від 08 червня 2016 року. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки». Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року (справа № 6-148цс12) та постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року (справа№129/2115/15-ц). Відповідно до пункту 24 Постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В той же час, судом не встановлено, що між сторонами у справі дійсно були наявні відносини, що притаманні подружжю, а саме матеріалами справи не підтверджено спільне проживання вказаних осіб, наявність між ними спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин, що є обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що проживав у одному будинку з позивачем та відповідачем та був впевнений, що вони одружені, бачив позивача кожен день, як він приходив додому з продуктами харчування, заносив до квартири меблі, але хто їх купував не знає, також йому не відомо, чи мали вони спільний бюджет. Коли відповідач була у відрядженні позивач проживав у квартирі, крім того зазначає, що позивач та відповідач разом відпочивали. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що проживає у одному будинку з відповідачем, був впевнений що позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі, вони разом вранці виходили на роботу, ходили до магазину та двічі на рік відпочивали разом. Крім того, зазначає, що йому не відомо про те, чи був у них спільний бюджет та, за які кошти вони харчувалися та купували меблі. Надані позивачем накладна ( а.с. 19), розрахунок( а.с. 21-23), копія заказу від 05.03.2012 року( а.с. 24-25), наклана на товари ( а.с. 39), розрахунок ремонтних робіт ( а.с. 40-44) не містять прізвище замовника та адреси за якими товар повинен був доставлений чи виконані роботи, та сам лише факт знаходження зазначених документів у позивача не є свідченням того, що ці товари для спільного використання з відповідачем. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] та спільні фотографії не є самостійними та достатніми доказам на підтвердження факту спільного проживання сторін однією сім`єю без державної реєстрації у період з 2009 року по 25.10.2019 року. Надані суду фотографії не містять жодних посилань на дату фотографування, а саме по собі знаходження позивача та відповідача у певній обстановці не презюмує їх проживання однією сім`єю, ведення спільного господарства або наявності спільного бюджету, побуту, тобто вказані докази не можуть бути визначальними у вирішенні даного питання. Слід звернути увагу, що звертаючись до суду з вказаним позовом позивач просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 2009 року по 25.10.2019 року . При цьому, згідно доводів позивача в судовому засіданні, останній перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою до 24.09.2009 року. Згідно ч. 1 ст. 25 СК України, жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Більше того, у позовній заяви позивач посилається на придбання як спільної сумісної власності подружжя квартири за адресою: [ADDRESS] та здійснення в ній ремонту за спільні кошти. В той же час, вказані доводи також не підтвердженні достатніми та належними засобами доказування. Так, згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної власності [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири від 31.10.2011 року. Згідно висновку № 226-БР від 08.01.2020 року, оціночна ( ринкова) вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає 1 615 000, 00 грн. Згідно довідки №124/02 від 03.06.2020 року, [PERSON] працювала на посаді менеджера з продажу у філії з 28.03.2011 року по 31.03.2020 рік та у зв`язку з орендою житла у м. Харкові у період з 27.07.2011 року по 25.06.2012 рік їй нараховано ДП «Ейвон Косметікс Юкрейн» нецільову матеріальну допомогу у розмірі 57 840, 00 грн. Згідно наказу №434/07 від 08.11.2018 року, за виробничою потребою з 09.11.2018 року [PERSON] надано автомобіль Volkswagen Рassat B8, державний номерний знак [NUMBER] який вона отримала згідно з актом прийому автомобіля від 15.11.2018 року та повернула згідно з актом від 31.03.2020 року. Відповідно до довідки №29 від 28.05.2020 року виданої ДП «Ейвон Косметікс Юкрейн» [PERSON] працювала на посаді регіонально менеджеру з продажу з 05.05.2003 року по 10.11.2006 року та отримала за вказаний період заробітну плату у розмірі 178 574, 97 грн. Відповідно до довідки №30 від 28.05.2020 року виданої ДП «Ейвон Косметікс Юкрейн» [PERSON] працювала на посаді менеджеру з продажу філії з 28.03.2011 року по 31.03.2020 року та отримала за вказаний період заробітну плата у розмірі 3 740 189, 94 грн. Згідно відомостей наданих Пенсійним фондом України у виді довідки форми ОК-5, [PERSON] працювала та отримувала заробітну плату з 2000 року по 2020 рік. Згідно договору будівельно- ремонтного підряду №1/12 [PERSON] замовила ремонтні роботи за адресою: [ADDRESS] . ( а.с. 88-89). Відповідно до квитанцій до прибуткових касових ордерів №365, 1, 356, 363, 29, 10, 12, 13, 7, 360, 32, 18, 16, 15, 5, ЦБДа-002252 оплату за будівництво отримано від [PERSON] Згідно з спеціфікації №CSAN/143-12, покупцем шпалерів є [PERSON] . Згідно рахунку № 097, 098 покупцем товарів є « [PERSON] ». ( а.с. 90-91) Чек № 145, 146, товарний чек № 23/03 від 23.03.2012 року, товарний чек № 800595307 від 25.05.2012 року, товарний чек № 572 від 24.03.2012, товарний чек 54 від 26.07.2012 року, товарний чек від 31.03.2012 року, товарний чек від 06.03.2012 року, товарний чек від 14.04.2012 року, товарний чек № 412 від 13.03.2012 року, товарний чек № 49 від 26.05.2012 року, товарний чек №16 від 23.06.2012 року, специфікація № 412 не містять прізвище та ім`я замовника ( а.с.92-97, 101) Квитанції про зняття готівкових коштів ( а.с. 109) не містять жодних посилань на особу, яка їх отримала. Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що квартира [ADDRESS] була куплена за спільні кошти обох сторін. Більше того, згідно відзиву на позовну заяву, до укладання вищевказаного договору купівлі продажу квартири, [PERSON] було здійснено продаж власної квартири у м. Луганськ, що не заперечувалось позивачем в судовому засіданні. У відповідності до вимог ст. 12 ЦПК України, які кореспондуються з вимогами ст. 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 77 ППК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до уваги докази, що не стосуються предмета доказування. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позов [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю не підлягає задоволенню у зв`язку з його недоведеністю. Оскільки вимога про визнання права власності у частці у спільному майні є похідної від вищезазначеної, в задоволенні якої відмовлено, суд приходить до висновку про відмову в її задоволенні.

Outcome: dismissed