Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку [PERSON] побудувала житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] але не здала в експлуатацію. [INFO] року [PERSON] померла, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді вищезазначеного житлового будинку, яку прийняв [PERSON], на користь якого спадкодавець залишила заповіт. Спадщину на своє ім'я [PERSON] не оформив та помер [INFO] року, спадкову масу після смерті якого прийняв позивач, проте оформити спадщину не має змоги, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спірне нерухоме майно. На підставі викладеного, позивач просить суд, з урахуванням наданої суду уточненої позовної заяви, встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO] року, визнав, що вони є братами. Визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарчими будівлями [ADDRESS] Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, наполягає на задоволенні позову. Представник відповідача у судове засідання не з'явився по невідомій суду причині, незважаючи на те, що своєчасно й належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви, в яких просили суд розглянути справу без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є такими, що відповідають вимогам чинного законодавства і підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно витягу з рішення № 4 від 25 лютого 1971 року виконкому Чорнухинської селищної ради [PERSON] відведено земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку /а.с.18/. Відповідно до договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності від 24 листопада 1971 року, [PERSON] на підставі рішення виконкому Чорнухинської селищної ради № 4 від 25 лютого 1971 року виділено земельну ділянку [ADDRESS] для будівництва житлового будинку з господарчими будівлями /а.с.16-17/. Відповідно до акту від 24 листопада 1971 року [PERSON] відведено в натурі земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] під індивідуальне житлове будівництво /а.с.19/. Відповідно до дозволу № 127 від 24 листопада 1971 року Перевальського районного архітектора [PERSON] надано дозвіл на проведення будівельних робіт з будівництва індивідуального житлового будинку з господарськими будівлями на земельній ділянці [ADDRESS] /а.с.20-21/. З технічного паспорту на садибний /індивідуальний/ житловий будинок [ADDRESS] та довідки-характеристики на об'єкт нерухомого майна № 19 від 25 грудня 2013 року, виданої державним комунальним підприємством бюро технічної інвентаризації вбачається, що за вказаною адресою збудований житловий будинок з господарчими будівлями у 1956 - 1990 роках /а.с.22-25/. Порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється, що по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету Міністрів України № 449 від 05 серпня 1992 року, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку /будівлі/, що складається бюро технічної інвентаризації. Відповідно до абз. 2 п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних /садибних/ житловий будинків, садових, дачних будинків, господарських /присадибних/ будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних /садибних/ житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських /присадибних/ будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Як вбачається з листа інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Луганській області № 7/12.531 к вих.14 від 03 березня 2014 року житловий будинок з господарчими будівлями [ADDRESS] збудовано у 1978 році, прийняттю до експлуатації згідно діючого законодавства не підлягає /а.с.30/. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок з господарчими будівлями [ADDRESS] збудований [PERSON], не підлягає здачі в експлуатацію. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Аналогічна правова позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54 цс 12, яка відповідно до ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. На підставі викладеного, оскільки в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] виділено земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку з господарчими будівлями, надано дозвіл на проведення будівництва, на даній земельній ділянці збудовано житловий будинок з господарчими будівлями до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд вважає, що [PERSON] набула право власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими будівлями [ADDRESS] Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданої 20 лютого 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Дебальцевського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] померла [INFO] року /а.с.27/. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру /заповіти/спадкові договори/ № 37278042, виданої 30 квітня 2014 року Перевальською державною нотаріальною конторою, наявні відомості про заповіт, складений від імені [PERSON], посвідчений 29 січня 1996 року Чорнухинською селищною радою Перевальського району Луганської області /а.с.69-77/. Як вбачається з заповіту, складеного 29 січня 1996 року від імені [PERSON], посвідченого виконкомом Чорнухинської селищної ради Перевальського району Луганської області, зареєстрованого в реєстрі за № 17, [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON] /а.с.104/. Ст. 534 ЦК України /1963р./ передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його /не включаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку/ одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Оскільки у судовому засіданні знайшло підтвердження, що [PERSON] заповіла все своє майно [PERSON], суд вважає, що останній відповідно до чинного законодавства України є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру /спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину/ № 37277942 від 30 квітня 2014 року, наданої Перевальською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, заведено спадкову справу 14 серпня 2001 року Перевальською державною нотаріальною конторою /а.с.67/. Відповідно до копії спадкової справи № 299-2001 після померлої [INFO] року [PERSON], наданої Перевальською державною нотаріальною конторою Луганської області, [PERSON] 13 серпня 2001 року звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] /а.с.97-100/. Згідно ст. 549 ЦК України /1963р./ визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Оскільки [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, то він є таким, що прийняв спадщину за заповітом. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 10 травня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дебальцівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] помер [INFO] року /а.с.82/. Таким чином, оскільки матеріалами справи доведено відкриття спадкової справи після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, судом встановлено, що [PERSON] була прийнята спадщина після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями [ADDRESS] проте ним не було здійснено державної реєстрації права на спадщину на вказане нерухоме майно. При цьому суд бере до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України /1963р./ прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Ст. 560 ЦК України /1963р./ передбачено, що спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Проте нормами цих статей, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків невикористання такого права спадкоємцем у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації. За таких обставин, суд вважає, що [PERSON], прийнявши спадщину після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, став власником житлового будинку з господарчими будівлями [ADDRESS] а після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарчими будівлями [ADDRESS] З листа відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Перевальського районного управління юстиції у Луганській області № 52/03.2-2.22 від 15 січня 2014 року вбачається, що актовий запис про народження [PERSON], [INFO], не значиться, так як архівний фонд у відділі знаходиться з 1939 року /а.с.81/. В судовому засіданні встановлено та сторонами суду не надано жодних заперечень щодо того, що [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO] року, є рідними братами, а тому вказаний факт можна встановити відповідно до ст. 256 ЦПК України. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. На підставі викладеного, оскільки судом встановлено факт родинних відносин між позивачем та [PERSON], який помер [INFO] року, встановлено, що вони є рідними братами, спадкоємців першої черги після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, немає, тому суд вважає, що [PERSON] є спадкоємцем за законом другої черги після смерті рідного брата, [PERSON], який помер [INFO] року. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру /спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину/ № 37543640, виданої 04 червня 2014 року Перевальською державною нотаріальною конторою, після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, 27 вересня 2006 року Перевальською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 518 /06/ /а.с.115/. Відповідно до копії спадкової справи № 518-2006 після померлого [INFO] року [PERSON], наданої Перевальською державною нотаріальною конторою, [PERSON] 27 вересня 2006 року звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] /а.с.124-125/. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. Оскільки [PERSON] після смерті [PERSON], який помер [INFO] року, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, то він є таким, що прийняв спадщину за законом. Постановою приватного нотаріуса Перевальського районного нотаріального округу Луганської області [PERSON] від 23 червня 2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого [INFO] року [PERSON], яка складається з житлового будинку з господарчими будівлями [ADDRESS] у зв'язку з не наданням правовстановлюючого документу на спадкове майно та відсутністю документів, підтверджуючих факт споріднення з померлим та рекомендовано звернутися до суду за правилами позовного провадження /а.с.137/. Згідно п. 4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки [PERSON] повністю володіє і користується набутим майном, його дії не суперечать закону, ним обрано спосіб захисту свого права, передбачений діючим цивільним законодавством України, оскільки одержати в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину він не має змоги, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що було підтверджено в судовому засіданні, а право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації відповідно до ст. 182 ЦК України, але тільки за заявою осіб, визначених в ч. 7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де зазначено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи або державного кадастрового реєстратора у випадках, передбачених цим Законом, і іншого способу зареєструвати нерухоме майно не існує, суд вважає, що згідно зі ст. 328 ЦК України можливо визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті рідного брата, [PERSON], який помер [INFO] року, право власності на житловий будинок з господарчими будівлями [ADDRESS]

Outcome: approved