Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовує тим, що 1 березня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою. Відповідно до вказаної розписки відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 01 квітня 2018 року. Позика була забезпечена заставою нерухомого майна, що належить відповідачу за договором купівлі-продажу 03.03.2003 року, а саме будинок відпочинку [ADDRESS]. За два тижні до закінчення терміну виконання зобов'язання позивач звернувся до відповідача з метою з'ясування чи буде вчасно повернутий борг. Відповідач пояснив, що у зв'язку із тяжким матеріальним становищем він немає коштів, вину свою у невиконанні свого зобов'язання визнає, та вбачає лише один вихід із даної ситуації це стягнення застави на користь позивача. По закінченню терміну виконання зобов'язання позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою повернути борг, однак відповідач пояснив, що кошти відсутні, та готовий розрахуватися шляхом стягнення застави. Позивач вважає, що він набув право звернення стягнення на предмет застави нерухомого майна - будинок відпочинку, та відповідно набуває право власності на нього. Позивач просить визнати право власності відповідача на нерухоме майно - будинок відпочинку [ADDRESS], в рахунок виконання зобов'язання за договором позики, забезпеченого заставою вказаного майна та забезпечити стягнення зобов'язання за ним на нерухоме майно - будинок відпочинку [ADDRESS]. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд спарви без його участі (а.с.60) Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання відповідача, суд вирішив можливим розглянути справу у його відсутність. Суд, заслухавши вступне слово [PERSON] та його представника [PERSON], вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 01.03.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 2000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути до 01.04.2018 року. Крім того, у вказаному договорі [PERSON] зазначив, що у заставу передає дачний будинок в с.Погорілівка Кролевецького району, який належить йому згідно договору купівлі-продажу ВАЕ №498064 від 03.03.2003 року (а.с.10) За змістом позову та пояснення позивача, позивач в обгрунтування позовних вимог вказує на те, що договір позики укладений між ним та відповідачем [PERSON] був забезпечений договором застави, предметом застави є будинок відпочинку [ADDRESS], що належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2003 року. Відповідач [PERSON] не виконав свої зобов'язання відповідно до договору позики від 1 березня 2018 року, а тому позивач вважає, що він набув право звернення стягнення на предмет застави, вищезазначене нерухоме майно. Дійсно відповідно до договору купівлі-продажу від 03.03.2003 року, який посвідчений приватним нотаріусом Кролевецького РНО, [PERSON] купив будинок відпочинку [ADDRESS] (а.с.10) 01 липня 2004 року прийнятий Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності 03 серпня 2004 році. Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Згідно ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Позивач не надав доказів, зокрема Витягу з реєстру прав на нерухоме майно, на підтвердження того, що [PERSON] зареєстрував будинок відпочинку [ADDRESS], і такі докази у матеріалах цивільної справи відсутні. Заповіт від 21 березня 2018 року за змістом якого [PERSON] заповів [PERSON] належний йому на праві приватної власності будинок відпочинку [ADDRESS] (а.с.8); договір купівлі-продажу будинку відпочинку від 03.03.2003 року, надані позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не свідчать про існування права власності на нерухоме майно, яке зареєстроване за [PERSON], як того вимагає ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Крім того, позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстроване, кому належить земельна ділянка на місці знаходження будинку йому також не відомо, договір застави нерухомого майна не укладався. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Згідно частинами 1, 2 ст.577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Статтею 4 Закону України «Про заставу» серед іншого зазначено, що предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про заставу» договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. Частиною 1 ст.16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Враховуючи вищезазначені положення та враховуючи ст. 577 ЦК України, договір застави щодо нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню та підлягає державній реєстрації, однак цього зроблено не було. Відповідно до ст.19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч.2 ст.20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Зазначене [PERSON] в розписці від 01.03.2018 року про те, що у разі неповернення грошових коштів [PERSON] він в заставу надає дачний будинок [ADDRESS] не заслуговує на увагу суду, оскільки право власності на нерухоме майна за ним не зареєстроване, а договір застави не укладався, а тому розпоряджатися вказаним нерухомим майном він не може, тим більше не зареєстроване нерухоме майно не може бути предметом застави. Про те, що договір застави нерухомого майна - будинку [ADDRESS] не укладався, не заперечується і позивачем [PERSON] та його представником у судовому засіданні. За змістом ст.20 ЗУ «Про заставу» можливе лише звернення стягнення на предмет застави, однак у судовому засіданні встановлено, що договір застави як того вимагає ст.13 ЗУ «Про заставу» відсутній. Відповідно до ст.14 ЗУ «Про заставу» недотримання вимог щодо форми договору застави та його нотаріального посвідчення тягне за собою недійсність договору з наслідками, передбаченими законодавством України. В судовому засіданні [PERSON] пояснив, що із позовом про стягнення із [PERSON] заборгованості за договором позики він не звертався. Таким чином, право власності на будинок [ADDRESS] не зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому фактичний користувач, яким є [PERSON] не має законних підстав забезпечувати вказаним нерухомом майном виконання договору позики, а [PERSON], як позикодавець не вправі отримувати таку нерухомість в порушення [PERSON] своїх зобов'язань за договором позики в порядку ст.20 ЗУ «Про заставу». Згідно ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На позивача покладений обов'язок довести обставини, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїм вимог, що передбаченого статтями 12,13 ЦПК України, за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України. Враховуючи положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Судом проаналізовано положення ЗУ «Про виконавче провадження» на який посилається позивач, як на підставу своїм вимог за позовом, зокрема ст.50 Закону за змістом якої ч.1, ч.4 ст.50 Закону звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно. Однак судом встановлено, що виконавче провадження не відкривалось і посилання позивача як на підставу своїх вимог за позовом на положення ЗУ «Про виконавче провадження» не заслуговує на увагу суду. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачем не надано доказів того, що права [PERSON] в частині володіння, користування та розпорядження будинком [ADDRESS] порушуються, не визнаються або оспорюються. Суд враховуючи зміст правовідносин, що склалися між [PERSON] та [PERSON] з приводу позики грошей та їх повернення, предмет позову, вважає, що позивач обрав не вірний спосіб захисту своїх прав, позивач не звертався до суду з позовом про стягнення грошових коштів за договором позики, а за змістом ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд вважає, що [PERSON] не позбавлений можливості зареєструвати нерухоме майно відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю. Судом не встановлено підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин судові витрати понесені позивачем по сплаті судового збору залишаються за ним. Відповідно до ст.ст.202, 203, 215, 576, 577 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про заставу», ст.ст. 4, 5, 12, 76, 81, 141, 247, 259, 265, 268 ЦПК України,-

Outcome: dismissed