Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу ВАЗ 21083 Комбі-В, синього кольору, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], укладений між ним та [PERSON], дійсним та визнати за ним право власності на автомобіль. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що даний автомобіль зереєстрований на праві власності за [PERSON] 29 грудня 2009 року вони домовилися про продаж даного авмобіля і після огляду та перевірки технічного стану він його придбав з умовою, що [PERSON] зніме даний транспортний засіб з обліку в органах ДАІ за власний рахунок та продасть автомобіль йому. Відповідач погодився на дані умови, але просив відстрочку на декілька місяців у зв»язку з відсутністю коштів. Отже, 29.12.2009 у м.Городня [PERSON] фактично продав йому автомобіль за 24 000 грн., що підтверджується розпискою, після чого у м.Ніжині було у нотаріуса Бублика В.М. оформлено довіреність на його ім*я за номером 2434 на право розпоряджатися транспортним засобом. До 01 березня 2010 року [PERSON] свої зобов»язання щодо зняття транспортного засобу з обліку в органах ДАІ не виконав, на його численні телефонні дзвінки не відповідав. Протягом року він двічі їздив до м.Ніжина для особистої зустрічі з [PERSON], але за місцем його мешкання по [ADDRESS] двері ніхто не відчиняв. Коли він зрозумів, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх зобов»язань, щоб хоч якимось чином закріпити за собою право власності на транспортний засіб, він 03.02.2011 в Чернігівському МРЕВ оформив тимчасовий реєстраційний талон [NUMBER] на вказаний транспортний засіб, тому що, сам його зняти з обліку він не зміг, оскільки згідно з вимогами закону автомобіль не можливо продати самому собі. На даний час він втратив довіреність і нотаріус відмовив у видачі дубліката, оскільки за його посадовими обов»язками він має право видати довіреність або її дублікат лише особі, яка видала її, тому з метою оформлення свого права на даний автомобіль він звернувся в суд з даним позовом. Представник позивача - адвокат Сергієнко А.М. в судовому засіданні підтримав позов за викладених в ньому обставин. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, будучи належним чином повідомленим, і суд не має відомостей про причини його неявки, тому відповідно до ст.224 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши ухвалу про заочний розгляд справи, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Третя особа в судове засідання не з»явилася, будучи належним чином повідомленою, що не перешкоджає розгляду справи. Дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків. Згідно тимчасового реєстраційного талону [NUMBER] [PERSON] є власником ВАЗ 21083, колір синій, тип [NUMBER]. Даний тимчасовий реєстраційний талон дійсний за наявності свідоцтва про реєстрацію (а.с.7). З копії розписки від 29.12.2009 вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] 24 000 грн. як оплату за проданий автомобіль ВАЗ 21083 Комбі-В, 1990 року випуску, синього кольору, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. (а.с.9). [PERSON], отримавши автомобіль від [PERSON] на підставі довіреності та розписки, не вжив заходів щодо зняття транспортного засобу з обліку у відповідності до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, тому не набув права власності на нього. Згідност.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Статтею 334 ч.4 ЦК України визначено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 206 ч.1 ЦК України правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державної реєстрації, а також правочини, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсності, мають вчинятися у письмовій формі. Отже, підстави набуття права власності на транспортний засіб чітко визначені цивільним законодавством та відповідно до п.п.2, 7, 8 Порядку державної реєстрації(перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, передбачено набуття права власності на транспортний засіб з обов»язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності на протязі 10 діб після придбання або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Експлуатація транспортних засобів, що не зареєстровані в ДАІ, забороняється, але не припиняється право власності. У власника транспортного засобу, належним чином транспортний засіб якого не зареєстрований, обмежується право використання, тобто виникає усічене право власності. Відповідно дост. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно з вищенаведеною нормою закону, суд може визнати дійсним лише той договір, який за законом підлягав нотаріальному посвідченню; однак, спірний договір (у вигляді розписки) сторони уклали його без додержання цієї форми й одна зі сторін виконала його повністю або частково, а друга ухиляється від нотаріального оформлення укладеного договору, але для договорів купівлі-продажу автомобіля таке оформлення не є обовязковим, тобто за наявності наміру укласти договір купівлі-продажу автомобіля сторони мали можливість укласти просту письмову угоду. А тому відсутні підстави вважати, що довіреність була видана відповідачу під впливом помилки чи обману. Посилання на те, що відбувся договір кіпівлі-продажу і відповідачем отримано кошти за продаж автомобіля, у порушення ст.ст.10,60 ЦПК України, не підтверджені належними доказами. Відповідно дост.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Згідно ст.202 ч.1 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Частиною 1ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, оскільки довіреність, на відміну від договору, не є правовим оформленням переходу права власності на автомобіль, то суд вважає, що видачу довіреності на транспортний засіб, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, без укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до особи, на ім.*я якої таку довіреність видано. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно ст.334 ч.4 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 206 ч.1ЦК України правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державної реєстрації, а також правочини, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсності мають вчинятися у письмовій формі. Договір купівлі продажу автомобіля повинен укладатися в письмовій формі, оскільки тягне за собою перереєстрацію власника автомобіля. Крім наведеного вище, згідно до ст.208 ч.1 п.3 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі. Відповідно дост.203 ч.1 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Так, договір купівлі - продажу має відповідати вимогам зазначених норм закону та згідно до положень Закону України «Про податок з фізичних осіб» підлягає оподаткуванню на користь держави. Недодержання простої письмової форми угоди, що вимагається законом, не дає право суду визнавати право власності на таку угоду дійсною у зв*язку з фактичним виконанням сторонами угоди. Враховуючи, що інших передбачених законом доказів переходу права власності на автомобіль, не надано, а видана довіреність не є правочином, тобто договором купівлі-продажу, суд, виходячи з сукупності досліджених доказів по справі при їх системному аналізі достовірно установив, що воля сторін при укладанні довіреності не була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, - довіреністю від 29.12.2009 року, тому дана довіреність не може бути визнана на підтвердження вчинення правочину - договору купівлі-продажу транспортного засобу марки ВАЗ 21083 Комбі-В, 1990 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], так як як розписка - це письмовий документ з підписом, який засвідчує, що особа, котра її написала, отримала гроші і бере на себе певні зобовязання щодо них. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вимогами ст. 60 ЦПК України, визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, повно і всебічно зясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, виходячи з позиції позивача щодо задоволення позовних вимог за обраним способом захисту, системного аналізу співмірності заявлених вимог з вимогами закону, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed