Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що з 19 лютого 1973 року він працював на відокремленому підрозділі «Шахта «Фащівська» державного підприємства «Луганськвугілля». Висновком МСЕК від 14 березня 2013 року йому було встановлено ступінь втрати працездатності в розмірі 60 % з 21 лютого 2013 року безстроково та встановлена третя група інвалідності. За час роботи у відповідача він набув професійне захворювання та на теперішній час отримує страхові виплати від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, пов'язані з наявність у нього професійного захворювання. В результаті отриманого професійного захворювання його працездатність суттєво обмежена, що прямо вплинуло на його життєві плани та трудові перспективи. Оскільки він отримав незворотні наслідки захворювання, то втратив можливість продовжувати працювати та отримувати гідну заробітну платню. Все це позначається як на його здоров'ї, так і на його психіці, він постійно знаходиться в пригніченому стані, він відбуває брак повітря. Тому, вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду, яку він оцінює в 30000 грн., яку й просить суд стягнути з державного підприємства «Луганськвугілля». Позивач та його представник у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнала, просила суд в задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю, посилаючись на пропуск позивачем строків позовної давності звернення до суду з цим позовом, позивачем не надано висновку про наявність завданої моральної шкоди, моральну шкоду, завдану професійним захворюванням повинен відшкодовувати Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Крім того, представник відповідача посилалася на те, що позивач не вирішував даний спір в досудовому порядку та не звертався ані до адміністрації підприємства, ані до профспілкового комітету. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в судове засідання не з'явилася по невідомій суду причині, незважаючи на те, що своєчасно й належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи за її відсутності, про поважність причин неявки або про відкладення розгляду справи від представника третьої особи до суду не надходило. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено, не заперечувалося представником відповідача та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] працював у відокремленому підрозділі «Шахта «Фащівська» державного підприємства «Луганськвугілля» /а.с.4-6/. Згідно довідки про результати визначеня ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА № 223042 від 14 березня 2013 року, [PERSON] встановлено 60 % втрати професійної працездатності з 21 лютого 2013 року по безстроково та встановлена третя група інвалідності /а.с.7/. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4, затвердженого головним державним санітарним лікарем Перевальського району Луганської області Чуйковим С.Є. 27 грудня 2012 року, [PERSON] має загальний стаж роботи 42 роки 1 місяць, за професією «мастер гірничий» - 15 років 10 місяців; в умовах впливу шкідливих факторів: підземний стаж по шахті «Фащівська» - 24 роки 1 місяць, загальний стаж - 26 років 8 місяців. Професійне захворювання виникло внаслідок роботи в умовах при відсутності комплексу засобів боротьби з пилом та шумом на дільниці, недосконалості технології ведення гірничих робіт. Причиною професійного захворювання є багаторазова дія на організм працюючого вуглепородного пилу, рівнів еквівалентного шуму /а.с.8-9/. З виписки № 1616 із медичної карти стаціонарного хворого на ім'я [PERSON] вбачається, що останній перебував у стаціонарі з 28 листопада 2012 року по 12 грудня 2012 року /а.с.10/. Медичним висновком Центральної лікарсько-експертної комісії № 44/1846 від 11 грудня 2012 року підтверджується наявність професійного захворювання у [PERSON] /а.с.11/. Таким чином, суд вважає доведеним у судовому засіданні, що професійне захворювання у позивача виникло у звязку з виконанням ним трудових обов'язків, оскільки причиною професійного захворювання стала робота в умовах при відсутності комплексу засобів боротьби з пилом та шумом на дільниці, недосконалість технології ведення гірничих робіт, багаторазова дія на організм працюючого вуглепородного пилу, рівнів еквівалентного шуму на відокремленому підрозділі «Шахта «Фащівська» державного підприємства «Луганськвугілля». Згідно ст. 153 Кодексу законів України про працю на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпеченян безпечних і нешкідливих умов праці покладаєтья на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Власник або уповноважений ним орган не вправі вимагати від працівника виконання роботи, поєднаної з явною небезпекою для життя, а також в умовах, що не відповідають законодавству про охорону праці. Визначення моральної шкоди міститься у положеннях ст. 23 ЦК України, у якій зазначено, що моральна шкода полягає, зокрема: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з противоправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном, або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Обґрунтовуючи вимоги про наявність факту спричинення та розміру компенсації моральної шкоди, позивач зазначив, що в результаті отримання професійного захворювання у зв'язку з погіршенням стану здоров'я частково втратив професійну працездатність, в нього змінився ритм життя, він почав дуже переживати за стан свого здоров'я, у зв'язку з отриманим захворюванням він знаходиться під наглядом лікарів. Унаслідок цього порушені його звичайні соціальні зв'язки, він знаходиться у постійній нервовій напруженості, що негативно впливає на його психологічний стан. Компенсація моральної шкоди оцінюється позивачем у розмірі 30000 грн. Відповідно до діючого законодавства України втрата працездатності, яка встановлена висновком МСЕК, вже сама по собі свідчить про спричинення моральної шкоди, оскільки стан здоров'я потерпілого погіршено, а будь-яке порушення здоров'я, пов'язане з втратою професійної працездатності, на думку суду, завжди є пов'язаним з певним хвилюванням, відчуттям фізичного болю, незручності та обмеженості, тобто з моральними стражданнями. Посилання представника відповідача на відсутність об'єктивних доказів спричинення моральної шкоди, у зв'язку з ненаданням позивачем з цих обставин висновку медико-експертної комісії, судом визнаються неспроможними, оскільки позивачу унаслідок професійного захворювання спричинена стійка втрата професійної працездатності. Необхідність надання довідки МСЕК про наявність моральної шкоди згідно положень ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», передбачалась у випадку заподіяння шкоди умовами виробництва, яка не спричинила стійкої втрати потерпілим працездатності. Відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 грудня 2009 року № 1317, питання визначення спричинення моральної шкоди працівникам при отримання професійного захворювання не входить до прав і обов'язків комісії (пункт 11). Відповідно до ст. 2371 Кодексу законів України про працю відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в разі стійкої втрати професійної працездатності право на отримання потерпілим страхових виплат, в тому числі і виплати за моральну /немайнову/ шкоду, настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Зупинення, а надалі скасування права громадян, які потерпіли від професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», не позбавляє права цих громадян на відшкодування моральної шкоди відповідно до статті 2371 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу /працедавця/. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівників у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя та здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної /немайнової/ шкоди покладається на власника або уповноважені ним органи незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Конституційний суд України у своєму рішенні від 08 жовтня 2008 року визнав такими, що відповідають Конституції України зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» /які передбачали право потерпілого на відшкодування моральної шкоди у разі тимчасової, стійкої, часткової чи повної втрати професійної працездатності за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань/ з огляду на те, що громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання відповідно до ст. 1167 ЦК України та ст. 2371 КЗпП України мають право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника /роботодавця/ або уповноваженого ним органу. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до ст.ст. 1167, 1168 ЦК України та ст. 2371 КЗпП України за рахунок державного підприємства «Луганськвугілля». Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги конкретні обставини захворювання, ступінь його тяжкості, характер та глибину пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, та, виходячи із суті позовних вимог, засад розумності і справедливості, встановлює суму відшкодування у розмірі 12000 грн. 00 коп., а в задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити. Посилання представника відповідача на те, що завдану моральну шкоду [PERSON] повинен відшкодовувати Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві, суд вважає безпідставними, оскільки Положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону. Враховуючи той факт, що висновком МСЕК встановлено ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] 14 березня 2013 року, суд визнає, що у позивача право на відшкодування моральної шкоди унаслідок страхового випадку виникло після внесення відповідних змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а тому він не має права на відшкодування завданої моральної шкоди за рахунок третьої особи. Посилання представника позивача, як на підставу для відмови в задоволенні позову, на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду з цим позовом, суд також не приймає до уваги, оскільки відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Крім того, суд вважає за необхідне відповідно до ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial