Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з своїм вищезгаданим позовом. У позовній заяві вказує, що 16 лютого 2012 року між позивачем та відповідачами був укладений договір, згідно до якого позивач надав, а відповідачі отримали у борг грошові кошти у розмірі 15 960 гривень, що еквівалентно 2000 доларів США, та зобов'язалися повернути ці гроші до 12 червня 2012 року. У визначений строк відповідачі гроші не повернули, чим порушили свої зобов'язання. Станом на 17 березня 2014 року офіційний курс долара США становить - 9,6007 гривень за один долар США, тобто сума боргу на момент подачі позову до суду становить 19 201,40 гривень. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики у загальному розмірі 19 201,40 гривень та судові витрати. В судовому засіданні представник позивача наполіг на заявленому позові за вищевказаними підставами, а відповідачі - не явилися. Оскільки відповідачі не надали суду інформації щодо їх адреси, відповідно до ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою та копіями відповідних документів була надіслана відповідачам поштою рекомендованим листом із повідомленням за адресою їх місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. При цьому [PERSON] подала суду заперечення, за якими вона позовні вимоги визнала частково, вказуючи на те, що особисто із загальної суми позики отримала лише 5000 гривень, і не від позивача, а ці гроші їй виділив [PERSON], який сам і ініціював укладення договору та сам мав виконувати його. Більш того, вона в період з 16 березня по 17 травня 2012 року повернула позивачеві частину боргу в сумі 1955,16 гривень. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець ами.) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом встановлено, що 16.02.2012 року між позивачем та відповідачами був укладений в письмовій формі договір позики. Згідно названого договору позивач надав відповідачам у позику грошові кошти - 15 960 гривень, які відповідачі отримали строком до 12.06.2012 року. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За поясненнями позивача, відповідачі не виконали свого зобов'язання та не повернули йому позику - отримані ними за договором грошові кошти. Повернення суми позики має бути підтверджене письмово, проте суду не було надано жодних доказів того, що відповідачі вчинили дії, що могли б свідчити про виконання ними своїх зобов'язань за договором позики. Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином суд доходить до висновку, про те, що відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання, не повернули позивачеві у визначений договором строк отриману позику, а саме, 15 960 гривень, а не еквівалент 2000 доларів США, як вважає позивач, заявляючи позов ціною у 19 201,40 гривень. Натомість, за положенням ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Але вказаних підстав щодо зобов'язань відповідачів судом не встановлено. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба та т.і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому за змістом ст. 69 СК України частки майна дружини та чоловіка є рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Оскільки судом із укладеного договору позики встановлено, що відповідачі на момент отримання ними позики були подружжям, отримували позику на потреби сім'ї, то, зважаючи на вищевказані вимоги, кожний із подружжя має повернути позивачеві половину від отриманого. На підставі викладеного,

Outcome: partial