Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що з 17.02.1992 року по 17.10.2012 року працював на ДПВК»Краснолиманська» в якості гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 20.03.2013 року визнано незаконним та скасовано наказ № 2806К від 17.10.2012 року про звільнення підземного гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток [PERSON] за ст.. 40 п. 3 КЗпП України та його поновлено на роботі. Посилаючись на те, що у березні 2010 року його годинна тарифна ставка складала на підставі наказу ДПВКК 21, 46 грн/год,хоча повинна була складати, за його думкою, 26,14 грн., відповідач безпідставно сплатив йому в червні 2017 року за вимушений прогул суму заробітку за березень 2017 року 855,72 грн., тобто меншу ніж передбачено актами трудового законодавства. Також зазначив, що в червні 2011 року йому сплачено суму заробітку у розмірі 772,56 грн. Оскільки місяцем сплати за вимушений прогул був липень 2011 року, відповідач повинен був сплатити додаткову компенсацію за її знецінення, що є складовою фонду оплати праці, яка щонайменше складає 52 грн. Позивач просить встановити і визнати факт існування заборгованості відповідача з оплати праці та зобов'язати нарахувати і сплатити на його особистий картковий рахунок, відкритий у Приватбанку 52 грн. належної зарплати за липень 2011 року з одночасним нарахуванням і сплатою компенсації знецінення кожної із складових загальної суми доплат залежно від календарного місяця роботи позивача і дати фактичного з ним розрахунку. В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме вказав, що в липні 2011 року йому було сплачено відповідачем 772,56 грн. Проте, з урахуванням індексу інфляції відповідач повинен сплатити йому суму компенсації за порушення строків виплати йому заробітної плати. Просив стягнути з відповідача на його користь саме 10 грн. компенсації за порушення строків виплати заробітної плати ( а. с. 11). При цьому позивач наполягав на стягнення саме частини компенсації в розмірі 10 грн., і вказану вимогу не пов'язує з помилковістю розрахунку, а керується саме своїм правом, передбаченим нормами цивільно-процесуального законодавства. В судовому засіданні позивач підтримав уточнені позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивач знаходився у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» з 17.02.1992 року до 27.03.2013 року. 29.03.2013 року позивач звернувся до адміністрації відповідача із заптом-вимогою, в якому прохав обґрунтувати суму проведеної у червні 2011 року виплати у сумі 885,96 грн., а також надати документи в обґрунтування розрахунку даної суми та надані відповідні підтверджуючі документи. 04.04.2013 року у відповідь на запит позивача від 29.03.2013 року було направлено відповідь за вих. № 01/11-1002, якою повідомлялося, що в червні 2011 року ДП «ВК «Краснолиманська» було здійснене погашення заборгованості з заробітної плати позивача за 9 днів вимушеного прогулу не з вини працівника в березні 2010 року в порядку ст. 113 КЗпП України в розмірі 855,96 грн. , тому зазначена віще заборгованість по заробітній платі відсутня. Компенсація у зв'язку із затримкою розрахунку, дійсно не була сплачена позивачу Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач по справі перебував у трудових відносинах з відповідачем з 17.02.1992 року по 17.10.2012 року, де працював в якості гірничого робітника з ремонту гірничих виробок 4 розряду дільниці РГВ-1, що підтверджується як матеріалами справи, так і поясненнями сторін в судовому засіданні . Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 20.03.2013 року визнано незаконним та скасовано наказ № 2806К від 17.10.2012 року про звільнення підземного робітника з ремонту гірничих виробіток дільниці РГВ [PERSON] за ст. 40 п. 3 КЗпП України та поновлено [PERSON] на роботі у якості підземного гірничого робітника з ремонту гірничих виробіток 4-го розряду дільниці РГВ -1 ДП « ВК Краснолиманська», та стягнуто з ДП «ВК «Краснолиманська» на користь [PERSON] винагороду за вислугу років за 9 днів жовтня 2012 року у сумі 213 грн. 03 коп., середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 18.10.2012 року по 20 березня 2013 року у сумі 29354,38 грн., а всього 29567,41 грн, та моральну шкоду у сумі 5000 грн.( а. с. 38-47). Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26.06.2013 року рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 20.03.2013 року залишено без змін ( а. с. 51-56). З листа ДП «ВК «Краснолиманська» від 04.04.2013 року вбачається, що в червні 2011 року підприємством була погашена заборгованість по заробітній платі [PERSON] за 9 днів вимушеного прогулу за березень 2010 року. В березні 2010 року на підприємстві діяла тарифна ставка 21.;6 грн. встановлена Наказом № 750 від 24.07.2009 року, оплата за вимушений прогул не за виною працівника за березень 2010 року становить : 21,46 грн. х 6 годин х 2/3 х9 днів = 772,56 грн. Проте, приймав до уваги той факт, що погашення заборгованості здійснювалось підприємством в червні 2011 року, для розрахунку суми заборгованості використовувалась тарифна ставка для грп по РГВ 4 розряду, яка діяла на момент здійснення розрахунку і погашення заборгованості 23,77 грн., встановлена Наказом № 1427 від 30.09.2010 року. Оплата за березень 2010 року становить : 23,77х 6 х2/3х9 = 855,72 грн. Внаслідок механічної помилки, сума виплаченої заборгованості була безпідставно збільшена на 30,24 грн. ( а. с. 100). Вказані обставини підтверджені представником відповідача в судовому засіданні. Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у ч.2 ст. 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України, Законами України « Про оплату праці» , « Про індексацію грошових доходів населення», « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків ї виплати», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13.01.2004 року № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27.01.2004р. за N 114/8713. У рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Статтею 34 Закону України « Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 20.12.1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 23.04.1999 року № 692) компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем порушено строки виплати заробітної плати та в порушення вимог ст. 116 КЗпП України не проведено повний розрахунок із позивачем на час звільнення, заборгованість по заробітній платі за березнь 2010 року позивач отримав в липні 2011 року, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні і свідчить про обґрунтованість позовних вимог про стягнення на його користь компенсації втрати частини заробітної плати за порушення строків її виплати. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсується присуджена за рішенням суду сума заробітної плати за роботу у вихідні дні, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням судового рішення. Така правова позиція викладена в постанові ВСУ України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14. Як встановлено в судовому засіданні відповідач сплатив позивачу саме заборгованість по заробітній платі за березень 2010 року - в липня 2011 року, тобто через 15 місяців. За вирахуванням обов'язкових платежів сума заробітної плати за березень 2010 року до виплати становить 768 , 66 грн.( а. с. 100,172). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (Абзац другий пункту 4 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ N 430 (430-2003-п) від 31.03.2003). Згідно даних Державної служби статистики України індекс споживчих цін (індекс інфляції) становить: квітень 2010 року-99,7; травень 2010 року- 99,4; червень 2010 року- 99,6; липень 2010 року - 99,8; серпень2010 року-101,2; вересень2010 року- 102,9; жовтень 2010 року- 100,5; листопад 2010 року- 100,3 ; грудень 2010 року-100,8; січень2011 року-101,0; лютий 2011 року- 100,2; березнь 2011 року- 101,4 ; квітень 2011 року- 101,3; травень 2011 року- 100,8 ; червень 2011 року- 100,4. Приріст індексу споживчих цін за період невиплати доходу становить 10,42, компенсація - 80,09 грн.( 768, 66 х(99,7%х99,4%х99,6%х99,8%х101,2%х102,9%х100,5%х100,3%х100,8%х101%х100,9%х101,4%х101,3%х100,8%х100,4%)-100%) + 768,66х10,42:100= 80,09 грн. Вказана сума компенсації підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто розгляд спору в порядку цивільного судочинства виникає, як, правило, з ініціативи зацікавлених осіб і суд вирішує тільки ті вимоги, по суті спору, про вирішення яких заявляють сторони, і суд не може вийти за межі цих вимог. Дії суду залежать від вимог позивача і заперечень відповідача, цивільний суд вирішує справу в обсязі заявлених сторонами вимог. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі» відповідно до статті 19 Конституції України , статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Оскільки стягнення компенсації передбачено вищезазначеними нормами законодавства, Постанова Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року надає суду лише право, а не закріплює за ним обов'язок вийти за межі позовних вимог, позивач на уточнююче питання суду пояснив в судовому засіданні, що наполягає саме на стягнення компенсації в межах 10 грн., і його вимоги в даному розмірі не пов'язані з помилковістю розрахунку або його недоведеністю, суд ,

Outcome: approved