Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який підтримав у заяві про розгляд справи без його участі, та вимоги мотивує тим, що він - [PERSON], на підставі договору дарування від 08.09.1994 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Якименко О.І., є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В даній квартирі, крім позивача, зареєстровані його син - [PERSON] та донька, відповідач по справі, - [PERSON] У 1996 році відповідач [PERSON] виїхала на постійне місце проживання за іншою адресою в м. Суми та згодом переїхала до м. Київ. Таким чином, оскільки відповідач більше 22 років не проживає у квартирі [ADDRESS], а її особисті речі та будь-яке інше майно в даному житловому приміщенні відсутні, тому позивач простить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Ухвалою суду від 21.12.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON], повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила про визнання позову в повному обсязі та відсутність заперечень проти задоволення позовних вимог. Представник Управління «ЦНАП у м. Суми» Сумської міської ради до суду не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи та додані до неї документи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування квартири від 08.09.1994 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Якименко О.І., та копією Технічного паспорту на квартиру (а.с.7-9). З Довідки про склад сім'ї, зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.12.2018 року вбачається, що квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], та донька [PERSON], [INFO] (а.с.10). Згідно Акту, складеного за участю [PERSON] та [PERSON] від 14.12.2018 року, в квартирі [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] та його син [PERSON]; донька [PERSON] з 1996 року в даній квартирі не проживає, її особистих речей та належного їй майна немає (а.с.11). Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Враховуючи викладене, а також те, що позивач [PERSON] належними та допустимими доказами довів, що [PERSON] більше року, без поважних причин, не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], однак залишається бути зареєстрованою за вказаною адресою, тому суд, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, приходить до висновку про можливість визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Крім того, відповідач [PERSON] надала суду письмову заяву, в якій зазначила, що позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] Відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин,

Outcome: approved