Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість за інфляційними витратами та три проценти річних за період з 10.12.2016 р. по 09.12.2019 р., які нараховані на прострочену суму боргу, в сумі 475 545,05 грн., в тому числі 368 547, 41грн., розмір інфляційних витрат та 106 997,64 грн., три проценти річних. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 27.11.2014 р., про стягнення з відповідачів суми боргу в розмірі 1 188 862,62 грн., та 3 654, 00 грн., судових витрат, не виконано, що стало підставою для звернення до суду з позовними вимогами щодо стягнення в солідарному порядку з відповідачів інфляційних витрат та три проценти річних. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав, та просив позов задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні вимоги позову не визнали, з підстав зазначених у відзиві на позов (а.с. 124), та пояснили, що заперечують проти позовних вимог та не визнають їх в повному обсязі, вважають, що позовна заява не підлягає задоволенню, тому що, є необґрунтованою, вимоги викладені в ній, суперечать чинному законодавству за наступних обставин, позивач на думку відповідачів помилково вважає за можливе стягнути три відсотки річних, нарахованих на суму заборгованості, яка виникла із кредитного договору №01108/RO від 14.08.2008 р., тому, що в пункті 4.1. ст. 4 відповідальність сторін самого договору, сторонами фактично передбачена інша сума процентів за прострочення виконання зобов`язання зі сплати кредиту, а саме 0,3 % відсотків від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не менше 20 грн., за кожний прострочений платіж, за кожним окремим зобов`язанням. Також, як зазначають відповідачі у своєму відзиві державним виконавцем Другого Суворовського відділу ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Шевчук О. Ю., всупереч вимогам ст. 12 ЗУ «Про виконавче провадження», було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по справі, так як строк пред`явлення виконавчого листа до виконання був обмежений до 09 грудня 2015 р. На думку [PERSON] , та [PERSON] , сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позову в повному обсязі. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Між ПАТ «МТБ БАНК» та [PERSON] 14 серпня 2008 року був укладений договір №01108/RO (а.с. 6-9) з терміном погашення по 11 серпня 2028 р. включно, у сумі 86 874,64 дол. США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 12,9 % відсотка, яка є фіксованою процентною ставкою. ПАТ «МТБ БАНК» звернулося до Суворовського районного суду міста Одеси з позовом про дострокове стягнення суми кредиту у повному обсязі. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 27.11.2014 р. (а.с. 80), позов ПАТ «МТБ БАНК» був задоволений у повному обсязі і стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , та [PERSON] , на користь ПАТ «МТБ БАНК» заборгованість у розмірі 1 179 878, 76 грн., та 3 654,00 грн., судових витрат. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 25.10.2019 р. (а.с. 85), було виправлено арифметичну помилку у рішенні від 27.11.2014 р., та зазначено про вірну суму заборгованості у розмірі 1 188 862,62 грн. Другим Суворовським відділом ДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області 11.09.2018 р., були відкриті виконавчі провадження про стягнення з відповідачів в примусовому порядку сум заборгованості (а.с. 86,87-88). На даний час виконавче провадження триває, рішення Суворовського районного суду у міста Одеси від 27.11.2014 р., не виконано, а сума заборгованості становить 1 188 862,62 грн., та 3 654, 00 грн., судових витрат. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно зі ст. 625 ЦК Україна, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 10.12.2016 р. по 09.12.2019 р., в розмірі 475 545,05 грн., в тому числі 368 547,41 грн., розмір інфляційних витрат та 106 997,64 грн., три проценти річних. На підтвердження своїх доводів надав суду розрахунок суми боргу за рішенням суду з урахуванням встановленого індексу та трьох процентів річних (а.с. 89). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори, а й інші правочини, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти, а також рішення суду. За змістом ст. 524 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, три проценти річних та інфляційні втрати повинні нараховуватися на суму основного боргу. Беручи до уваги факт виникнення у [PERSON] , та [PERSON] , зобов`язань вже на підставі рішення суду, вбачається, що на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що тири процента річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такого висновку дійшов Верховний Суд в Постанові від 19 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. Суд не приймає до уваги заперечення відповідачів з наступних підстав. Так, пунктом 4.1. Кредитного договору, укладеному з [PERSON] , передбачена відповідальність за непогашення кредиту, несплату відсотків за користування кредитом та несплату комісій саме в розмірі 0.3% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не менш 20 грн. за кожний прострочений платіж, за кожним окремим зобов`язанням; крім того, п. 4.2 кредитного договору передбачена сплата штрафу в розмірі 10% від суми простроченого платежу за кожний випадок порушення позичальником строків повернення Кредиту на строк більше ніж 60 календарних днів. Але, жодним положенням Кредитного договору та додаткових угод до нього не передбачена відповідальність Позичальника за невиконання зобов`язань за Кредитним договором поза межами строку дії цього Кредитного договору, відповідно, не встановлений розмір процентів за користування кредитними коштами після зупинення дії Кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Відповідно до п. 5.1. Кредитного договору, договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань за Договором. Припинення дії Договору здійснюється відповідно до діючого законодавства України. У зв`язку з неодноразовим порушенням зобов`язань за кредитним договором, банк в 2014 році звернувся з вимогою до позичальника та до поручителя за кредитним договором достроково сплатити всю суму заборгованості за кредитом, а також передбачені кредитним договором пені та штрафу, тим самим, змінюючи строк виконання зобов`язань за Договором. Вимоги банку були залишені відповідачами поза увагою, у зв`язку з чим банк був вимушений звернутися за захистом своїх прав до суду. Звертаючись в 2014 році до суду з вимогами про солідарне стягнення заборгованості з відповідачів за Кредитним договором № 01108/RO від 14.08.2008 р., ПАТ «МТБ БАНК» реалізував своє право на дострокове стягнення кредиту, процентів за користування кредитними коштами (заборгованості), а також неустойки (пені, штрафу) за невиконання зобов`язань за кредитним договором, нарахування яких передбачалось чинним кредитним договором, протягом дії даного договору. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27.11.2014 по справі №523/16466/14 вимоги позивача були задоволені. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти (а, відповідно до цього, і неустойку) за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статі 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Добровільно виконувати рішення суду боржники відмовилися, отже, у кредитора виникло право стягувати заборгованість за весь час невиконання рішення суду про стягнення боргу шляхом подання нового позову, адже на підставі чинного судового рішення від 27.11.2014 р., між позивачем та відповідачами виникло грошове зобов`язання, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої етапі 625 ЦК України. Саме цією нормою, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошових зобов`язань, забезпечені права та інтереси позивача в охоронних правовідносинах, на підставі чинного судового рішення. За змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК України, розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у справі № 910/1238/17 від 23.05.2018 та по справі № 459/3560/15-ц від 16.05.2018 року. Таким чином, сума три процента річних ті індекс інфляції банком визначені правильно, позаяк аргументи відповідачів про неправильність нарахування грошової суми, яка підлягає стягненню з відповідачів за невиконання ними грошових зобов`язань на підставі ст. 625 ЦК України, - є неспроможними. Посилання відповідачів на те, що позивач пропустив строк пред`явлення виконавчих листів до виконання ,суд до уваги не приймає, оскільки дії державного виконавця не визнано незаконними, постанови, про відкриття виконавчого провадження не скасовані та виконавчі листи не визнані такими, що не підлягають виконанню. Щодо застосування строку позовної давності, про яке було заявлено відповідачами, суд виходить з наступного, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). До теперішнього часу грошове зобов`язання за кредитним договором та чинне рішення суду від 27.11.2014 р., дотепер не виконані, а тому зобов`язання відповідачів перед банком до теперішнього часу не припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та трьох процентів річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Верховний Суд у Постанові від 8 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) погодився з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах №910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі №918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах №905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому, право на позов про стягнення коштів на підставі етапі 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У цій справі банк пред`явив позов 12 грудня 2019 року. З огляду на викладене доводи відповідачів про сплив позовної давності за вимогами банку про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв`язку зі спливом позовної давності, судом до уваги не приймається. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, та індекс інфляції за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні трьох процентів річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором. Враховуючи зазначене, три процента річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов`язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором. Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість за інфляційними витратами та три проценти річних підлягають стягненню у солідарному порядку з відповідачів за період з 10.12.2016 р. по 09.12.2019 р., які нараховані на прострочену суму боргу за невиконання грошового зобов`язання, в сумі 475 545,05 грн., в тому числі 368 547, 41грн., розмір інфляційних витрат та 106 997,64 грн., три проценти річних. Зазначений висновок суду узгоджується із висновками КЦС у складі Верховного Суду в Постанові у справах № 6-2129цс16 від 19.10.2016 р. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в розмірі 7 133, 19 грн. (а.с. 1), а саме по 3 566 грн. 59 коп. з кожного відповідача. На підставі ст. 526, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

Outcome: approved