Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів в сумі 38682,40 грн. У судове засідання позивач не зявився. Представник позивача [PERSON] надав заяву, згідно з якою позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує, справу просить розглянути без його та позивача участі. Відповідач належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи у судове засідання не зявився. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява, відповідно до якої він просить розгляд справи відкласти у звязку з його зайнятістю у іншій справі в Апеляційному суді м. Києва, де представлятиме інтереси товариства у справі про оскарження ухвали про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, яка розглядатиметься 24 квітня 2017 року о 14:30 год. Доказів виклику до суду додати не має можливості, оскільки про відкладення розгляду скарги розписувався безпосередньо в суді. Розглядаючи заявлене клопотання суд виходить з того, що поважність причини неявки представника відповідача не підтверджена належними доказами, його посилання на відсутність повістки судом не приймається так як, навіть у разі повідомлення про судове засідання особи під розписку, це не позбавляє його права на отримання за вимогою в суді повістки. Перешкод для цього у відповідача суд не вбачає, місце розташування відповідача та суду знаходиться в м. Києві. Відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. У звязку з недоведеністю представником відповідача поважності причини неявки у судове засідання, розгляд справи визнано за можливе провести у його відсутність. Також враховуючи думку представника позивача, який не заперечує проти заочного розгляду, відповідно до ч.4 ст. 169 та ч.1 ст. 224 ЦПК України, суд визнав можливим заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з викладеними в позовній заяві обставинами, 04 серпня 2016 року між позивачем та відповідачем укладено договір №0016 фінансового лізингу, змістом якого є оренда з наступним викупом транспортного засобу «Fiat New Dolbo», вартістю 15916 доларів США, що на дату укладення договору становить 397900 грн. Договір нотаріально не посвідчений. На виконання умов договору позивач на користь відповідача сплатив 82000 грн. (аванс 54147 грн., комісія за організацію договору 27835 грн.). Автомобіль позивачу не наданий. Позивач стверджує, що вказаний договір є нікчемним, оскільки при його укладенні не додержані вимоги закону про обовязкове його нотаріальне посвідчення. З огляду на нікчемність, недійсним договір є з моменту вчинення 04 серпня 2016 року і визнанню судом недійсним не підлягає. Відповідачем частково було повернуто позивачу кошти в сумі 43317,60 грн. Решту суми в розмірі 38682,40 грн. позивач просить стягнути на його користь. Позивач вважає, що його права є порушеними в звязку з тим, що відповідач, як продавець товару та надаючи послуги навмисне уклав зі споживачем свідомо нікчемний договір, в результаті чого незаконно отримав грошові кошти споживача. В судовому засіданні досліджені: копії паспорта та картки платника податків [PERSON] (а.с.6-7,8); договір №0016 фінансового лізингу від 04 серпня 2016 року та додатки до нього (а.с.9-28,29,30); квитанції від 04 серпня 2016 року про сплату [PERSON] 82000 грн. (а.с.31); копія повідомлення [PERSON] про розірвання договору фінансового лізингу №0016 від 04 серпня 2016 року (а.с.32); копія рекомендованого повідомлення (а.с.33); довідка з реквізитами на перерахунок коштів (а.с.34); заява про відкриття поточного рахунку (а.с.35); копія довідки про обороти по рахункам (а.с.36); копія листа від ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» про розірвання договору за заявою [PERSON] (а.с.37). Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Згідно зі ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ст.807 ЦК передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст.1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Стаття 11 Закону надає право лізингоодержувачу: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню або умовам договору чи специфікації; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих не виконанням або не належним виконанням умов договору лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Згідно ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п.п.4, 5, 7, 8, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 )). Судом встановлено, що 04 серпня 2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» як лізингодавцем та [PERSON] як лізингоодержувачем укладено договір фінансового лізингу №0016, предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки Fiat моделі New Dolbo комплектації Combi Corto обєм двигуна 1,3 diesel, вартість 15916 доларів США. Відповідно до п.1.3. договору, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах даного договору та згідно з положеннями чинного законодавства. Відповідно до п.1.7 договору, лізингодавець передає у користування лізингоодержувача предмет лізингу протягом строку, що визначено п.4.1 договору, з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: - комісія за організацію договору; - авансового платежу; - комісії за передачу предмета лізингу; - у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст.9 даного договору. Договір нотаріально не посвідчено. Позивач [PERSON], згідно з наданою до суду квитанцією №NOM0644043 від 04 серпня 2016 року, на виконання умов договору лізингу сплатив на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» 82000 грн., призначення платежу комісія за організацію по договору фінансового лізингового. Згідно з позовною заявою кошти в розмірі 43317,60 грн. позивачу були повернуті. Решту суми в розмірі 38682,40 грн. позивачу не повернуто. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує нікчемністю договору у звязку з відсутністю його нотаріального посвідчення. Окремої вимоги про визнання договору нікчемним позивачем не заявлено. За таких обставин суд оцінюючи доводи позивача щодо нікчемності договору виходить з того, що відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. За таких обставин, оскільки договір фінансового лізингу нотаріально посвідчено не було, то доводи позивача щодо його нікчемності суд вважає обґрунтованими. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. На підставі вищевикладеного, оскільки договір фінансового лізингу №0016 від 04 серпня 2016 року є нікчемним, то сплачені на його виконання кошти в сумі 38682,40 грн., відповідно до ст.216 ЦК України мають бути повернуті позивачу. Судові витрати, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: approved