Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом в якому просить, з урахуванням заяви про зміну предмету позову: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №IKAPNABG.240880.001 від 26.05.2014 року, згідно рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 25.04.2016 року про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 196522 (сто дев`яносто шість тисяч п`ятсот двадцять дві) грн. 22 (двадцять дві) коп. та 2947 (дві тисячі дев`ятсот сорок сім) грн. 83 (вісідесят три) коп. судового збору, звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки «Geely», модель «Emgrand X7», номер шасі [NUMBER] , [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] , шляхом продажу його на публічних торгах, початкову ціну встановити на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26.05.2014 року між [PERSON] та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» укладено кредитний договір №IKAPNABG.240880.001, за яким надано кредит у розмірі 180386,73 грн. зі сплатою відсотків, строком до 25.05.2021 року. Позичальник, у свою чергу, не виконав зобов`язання за Кредитним договором. 25.04.2016 року Лиснянським районним судом Черкаської області у цивільній справі № 700/87/16-ц було винесено рішення, відповідно до якого стягнуто з позичальника заборгованість за кредитним договором у розмірі 196522,22 грн. та 2947,83 судових витрат. 17.05.2019 року ухвалою Лиснянського районного суду Черкаської області ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» змінено правонаступником ТОВ «Глобал Спліт», як стягувача у справі № 700/87/16-ц. Для забезпечення виконання кредитних зобов`язань між Банком та позичальником було укладено договір застави транспортного засобу, який належав йому на праві приватної власності. На підставі договору застави, транспортний засіб, що є предметом спору, зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Предмет застави був знятий з обліку та відчужений, в теперішній час власник автомобіля [PERSON] . За таких обставин, здійснена позичальником реалізація предмету застави, не припиняє застави, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до відповідача, отже на транспортний засіб може бути звернуто стягнення з підстав, передбачених ст. ст. 25, 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Участь в судовому засіданні приймав в режимі відеоконференції. З пояснень представника відповідача вбачається, що [PERSON] придбав даний транспортний засіб, під час його оформлення не було виявлено перешкод для продажу, в даний час предмет застави відсутній у відповідача, оскільки його вилучив слідчий у зв`язку із наявністю кримінального провадження. В задоволенні позову просить відмовити. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час розгляду справи повідомлявся, причини неявки не відомі. Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 21.12.2020 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 26.05.2014 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] укладено кредитний договір №IKAPNABG.240880.001, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 180386,73 грн. на строк до 25.05.2021 р., на придбання транспортного засобу марки «Geely», модель «Emgrand X7» 2014 р.в., номер кузова номер шасі [NUMBER] , [NUMBER] . В забезпечення виконання кредитних зобов`язань, між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] 26.05.2014 року укладено договір застави транспортного засобу №ZXA019500.240880.002. За Договором застави для забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №IKAPNABG.240880.001 від 26.05.2014 року заставодавець передаd у заставу заставодержателю транспортний засіб марки «Geely», модель «Emgrand X7» 2014 р.в., номер кузова номер шасі [NUMBER] , [NUMBER] . Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна №68911866 від 27.10.2020 року до Реєстру внесено приватне обтяження застави рухомого майна, а саме - «Geely», модель «Emgrand X7» 2014 р.в., номер кузова номер шасі [NUMBER] , [NUMBER] 26.05.2014 року, звернення стягнення зареєстроване 20.10.2020 року. Рішенням Лиснянського районного суду Черкаської області від 25.04.2016 року у справі № 700/87/16-ц позов ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до [PERSON] , [PERSON] задоволено, стягнуто солідарно з останніх 196522,22 грн. заборгованості за кредитом та 2947,83 коп. сплаченого судового збору. Предметом дослідження в даній справі був кредитний договір №IKAPNABG.240880.001 від 26.05.2014 року. За інформацією з Головного сервісного центру МВС станом на 15.07.2020 року власником автомобіля «Geely», модель «Emgrand X7» 2014 р.в., номер кузова номер шасі [NUMBER] , [NUMBER] - є [PERSON] з 12.05.2015 року, довідка рахунок № [NUMBER] від 09.05.2015 року, (6501) МВ РЕР ДАІ м. Херсон. За таких обставин реєстрація автомобіля за відповідачем відбулася при наявності відомостей про обтяження в реєстрі обтяжень рухомого майна. Відповідно до постанови про арешт майна від 12.08.2015 року слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва накладено арешт на автомобіль марки «Geely», модель «Emgrand X7» 2014 р.в., номер кузова номер шасі [NUMBER] , [NUMBER] . Представником відповідача також долучено до матеріалів справи копію протоколу огляду місця події від 14.08.2015 року, старшим слідчим СВ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві, зміст якого вказує на вилучення даного транспортного засобу. Вилучення та арешт транспортного засобу, не позбавляють [PERSON] права власності на даний транспортний засіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів. Правовідносини між сторонами в даній справі регулюються ЗУ «Про заставу», ЦК України, ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». За змістом ст. 1 ЗУ «Про заставу» та ст. 572 ЦК України застава є способом забезпечення зобов`язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч. 1 ст. 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави, зобов`язана, якщо інше не встановлено договором: 1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; 2) утримувати предмет застави належним чином; 3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави. Згідно ч. 4 ст. 577 ЦК України моментом реєстрації застави є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Згідно з ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи; застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу. Зазначені норми застосовуються з урахуванням ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», який визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна. За ст. 10 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Згідно ст. 12 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. За таких обставин реалізація майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, тому застава зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи. Вказане узгоджується з правовими висновками ВС України у постановах від 03.04.2013 року у справі №6-7цс13, від 19.11.2014 року у справі №6-168цс14, та у постанові КЦС у складі ВС від 10 жовтня 2019 року у справі № 463/3582/17, від 05.02.2020 року у справі №569/11433/15-ц. Отже, в силу положень Закону, зміна власника спірного автомобіля не створює перешкод позивачу в реалізації ним свого права як заставодержателя цього майна права звернення стягнення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За вимогами частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. При цьому, згідно статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як роз`яснено у пункті 9.\~Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2012 р. № 5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4\~ЦПК України). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Як вбачається з матеріалів справи, поизвач, обрав у якості способу захисту свого порушеного права внаслідок неналежного виконання зобов`язань за Кредитним договором № №IKAPNABG.240880.001 від 26.05.2014 боржником [PERSON] , звернення стягнення на предмет застави, який на час розгляду справи відчужено на користь [PERSON] і у відповідності до інформації з Головного сервісного центру МВС станом на 15.07.2020 року належить відповідачу у справі, шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів. При вирішенні питання про спосіб звернення стягнення суд виходить з такого. Відповідно до статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Таким чином, заставодержатель на власний розсуд обирає спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, та в силу пункту 2 частини 1 статті 26 Закону, має право звернути стягнення шляхом продажу заставного майна від свого імені будь-якій особі покупцю або на публічних торгах. При цьому, згідно частини 2 статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. З огляду на вищезазначене, суд, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що вимоги про звернення стягнення на предмет заставного майна є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи спір, суд враховує, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві та задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості за договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена, не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та їх задоволення. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися.

Outcome: approved