Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який мотивує тим, що в липні 2015 року довідався про те, що його майно - 1/2 частина будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою м. Коломия, вул. Рєпіна, 9-а, його донька [PERSON] незаконно продала своїй доньці (його онуці) - [PERSON]. Договір купівлі-продажу частини житлового будинку укладений 08.12.2009 року без його згоди і відома, чим порушено його право власності. Право власності на дане нерухоме майно було зареєстровано за ним в Коломийському МБТІ 10.02.1983 року в реєстровій книзі за реєстровим № 2998. 07.12.2001 року померла його дружина [PERSON] і її частку в даному домоволодінні не було виділено. Оскільки, як спадкоємець, який прийняв спадщину і на нього було зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, тому після смерті дружини став власником всього збудованого в шлюбі вищевказаного домоволодіння. В його доньки [PERSON] не склалися сімейні відносини з [PERSON], шлюб між ними був розірваний і він дав згоду на те, щоб донька з онукою повернулася проживати в його будинок. Також дав дозвіл на вселення в будинок і співмешканцю доньки. [PERSON] проживала в його будинку, разом з ним дбала про його схоронність, і вирішив подарувати їй частину будинку. Згідно посвідченого 15.11.2002 року приватним нотаріусом договору дарування подарував доньці [PERSON] 1/2 частину будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою м. Коломия, вул. Рєпіна, 9а. Після укладення вказаного договору продовжував проживати у вказаному будинку і часто був змушений їздити в м. Гданськ Республіки Польща до своєї старшої сестри [PERSON], [INFO], яка була одинокою і по віку потребувала піклування. Йому дуже важко було їздити до Львова в консульство [PERSON] в Україні і щоразу відкривати візи. Для спрощення вказаного і отримання карти поляка слід було надати в консульство відповідні підтверджуючі документи про те, що його родичі були поляками. [PERSON] запропонувала йому, що допоможе в розшуку і зборі необхідних документів, які йому слід було подати в консульство. При цьому, вона пояснила, що для виконання нею вказаного йому слід надати їй нотаріальну посвідчену довіреність. Так як, в 2009 році йому вже виповнилося 78 років, по віку дуже важко було зібрати вказані документи і тоді тривалий час проживав в сестри в [PERSON], а тому погодився на пропозицію доньки надати їй довіреність. Пригадує, що разом з донькою [PERSON] весною 2009 року був у приватного нотаріуса Коломийського міського нотаріального округу [PERSON], де з ініціативи доньки уклав договір доручення і підписав довіреність. Лише в липні 2015 року з інформації з державного реєстру прав власності на нерухоме майно йому стало відомо, що по вказаній довіреності, посвідченій 17.03.2009 року приватним нотаріусом [PERSON] по реєстру за № 920, [PERSON] 08.12.2009 року уклала договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого продала своїй доньці ( його онуці) [PERSON] належну йому 1/2 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою м. Коломия, вул. Рєпіна, 9-А. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром номером 3842. Довідавшись про вказане був шокований, оскільки повноважень на продаж його майна не надавав, продано воно всупереч його волі. Ніколи не мав наміру продавати спірне майно, а тим більше онуці. Завжди бажав і бажає залишити своє майно обом своїм дочкам. З донькою [PERSON] не мав ніякої розмови щодо відчуження спірного майна, не обумовлював з нею ні покупця, ні продажну ціну. Як довідався з тексту спірного договору, спірне майно продано за 47 392 грн. і що така оцінка майна була зазначена у Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Коломийським МБТІ 10.09.2009 року. Очевидно, це інвентаризаційна вартість майна, яка є суттєво занижена, а дійсна вартість будинку станом на 2009 рік становила більше 60 тисяч доларів США. На момент укладення спірного договору ( 08.12.2009 року), проживав в м. Коломия в спірному будинку, був при розумі і здоров»ї і якщо б мав намір відчужити майно, міг виконати це самостійно. Станом на 08.12.2009р. не тільки користувався спірним майном, і був зареєстрованим в ньому, але і не давав, як зазначено в п. 11 оспорюваного договору, ніяких зобов»язань щодо зняття з реєстрації, звільнення відчуженої частини будинку від речей, передачі ключів і спірного майна до 01.03.2010 року. По даний час є зареєстрованим у вказаному будинку, що стверджується довідкою КП « Житлоінфоцентр». В будинку знаходиться майно, придбане ним особисто та в шлюбі протягом всього життя, іншого нерухомого майна ( житла) крім спірного, в нього станом на 08.12.2009 року не було і на даний час немає. Про укладення договору донька його не повідомила, він його не схвалював. Про вчинений правочин довідався в липні 2015 року з інформації з реєстру державної реєстрації права власності. [PERSON] від продажу майна йому ніяких коштів не дала, а коли тепер зателефонував до онуки [PERSON], остання повідомила, що нічого в нього не придбавала і ніяких коштів нікому не давала. На даний час зрозумів, що донька не тільки скористалася вказаною довіреністю, але і очевидно оригіналами правовстановлюючих документів, які вона без його дозволу і відома забрала з будинку для укладення спірного договору. На даний час є власником земельної ділянки, на якій знаходиться спірне майно. Довідавшись про спірний договір, в серпні 2015 року звернувся до приватного нотаріуса [PERSON], яка повідомила йому, що наданою ним довіреністю він уповноважив [PERSON] на дії, в тому числі і по відчуженню свого майна. В тексті довіреності є такі повноваження, однак в дійсності на продаж нерухомого майна повноважень доньці не давав і в цій частині змісту довіреності не розумів. На його запитання чи пояснювала нотаріус можливі для нього правові наслідки даної довіреності відповіла, що цього вона не роз»яснювала, оскільки це його сімейні з донькою справи. Оскільки довіреність є одностороннім правочином, тому у відповідності до ч.2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріус повинна була перевірити чи відповідає зміст посвідчуваної нею угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін, роз»яснити зміст довіреності і можливих для неї правових наслідків. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 237 ЦПК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватись за довіреністю, а згідно ст. 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. В наданій ним довіреності не вказано, що він уповноважує доньку продати саме його частину будинку, за яку ціну, в які терміни і на яких умовах. Дії доньки по продажу його частини будинку його онуці не відповідали його волі і його інтересам. Згідно з ч. З ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. В абз. 1 п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Аналізуючи дії і поведінку відповідачів зрозумів, що його донька [PERSON], вступила в зловмисну домовленість з [PERSON], діяла при цьому в своїх та інтересах її доньки. Вчиняючи правочин, вона виявила не його, а власну волю і усвідомлювала, що вчиняє правочин всупереч його інтересам, свідомо бажала їх настання. На даний час йому також стало відомо, що право власності за покупцем по спірному договору зареєстровано в Коломийському МБТІ 29.12.2012 року, тобто значно пізніше дати укладення договору. Така запізніла реєстрація права власності підтверджує той факт, що відповідачі вступили в зловмисну домовленість і боялися, що йому стане відомо про їхні дії і тому покупець не реєструвала за собою права власності, а очікували його смерті, після якої з»ясування його волевиявлення на укладення спірного договору буде неможливим. Реєстрація ж права власності саме 29.12.2012 року була вчинена по тій причині, що [PERSON], яка в той час працювала в Коломийському МБТІ, було відомо, що з 01.01.2013 року реєстрація прав власності на нерухоме майно вже буде проводитися органами державної реєстраційної служби з дотримання вимоги про надання разом з правовстановлюючим документом, яким підтверджується перехід права власності до набувача, також і правовстановлюючого документу на земельну ділянку, на якій знаходиться це майно. Виданий йому державний акт на право приватної власності на землю знаходився у позивача, а оскільки відповідачі скрили від нього факт укладення спірного договору, тому і не могли б звернутися до нього з прохання надання цього документу. Спірний договір слід визнати недійсним також і з підстави вимог ст. 232 ЦК України. Слід також зазначити, що спірний договір укладений з порушенням правил привілейованої купівлі спірного майна [PERSON], як особою, яка є власником 1/2 частина домоволодіння (ст. 362 ЦК України). Ні він, ні від його імені [PERSON] не надсилала їй письмового повідомлення про продаж його майна. Про дотримання вимог ст. 362 ЦК України в спірному договорі не зазначено. Вважаю, що в сенсі вимог вказаної норми права повірений не вправі від імені довірителя укладати договір купівлі-продажу майна, якщо даний повірений є співвласником цього майна, оскільки в іншому випадку він надсилав би сам собі письмове повідомлення про продаж майна і діяв таким чином не тільки в інтересах довірителям, але в і своїх інтересах. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Пояснив, що відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу повернулась проживати у будинок по вул. Рєпіна, 9-а в 2003р. Останніх 4 роки разом з нею в будинку проживає також її співжитель, з яким у позивача виник конфлікт на побутовому грунті. Був випадок коли співжитель дочки не впускав його до хати, замінив замки у вхідних дверях. [PERSON] із співжителем проводили ремонтні роботи в будинку. Останніх два роки проживає у старшої дочки, яка піклується про нього, забрала його з лікарні. Йому потрібно постійно робити перев»язки, які робить медичний працівник, що проживає із старшою дочкою. Дійсно підписував довіреність у присутності нотаріуса і [PERSON] На час укладення оспорюваного договору перебував в Україні. Пізніше в 2011-2012рр. часто виїжджав в [PERSON] до сестри, яка померла 2-3 роки тому. Відповідач [PERSON] перебував закордоном, час-від-часу приїжджає. Сторони зареєстровані в спірному будинку. В спірному будинку є його речі: предмети одягу, посуду. Бажає, щоб відповідачі заплатили йому гроші за продану ? частину будинку. В поданих письмових поясненнях заперечив доводи відповідачів. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив. Пояснив, що [PERSON] повернулась проживати в спірний будинок в 2003р. Будинок був в занедбаному стані, не облагороджений, не було всіх комунікацій. Нею було проведено значні ремонтні роботи. Позивач в 2002р. подарував [PERSON] 1/2 частину будинку, а в 2009р. звернувся до [PERSON] з пропозицією купити іншу ? частину будинку, оскільки йому необхідні були кошти на лікування. Інших покупців на цю ? не було, і тому вирішили оформити купівлю-продаж на внучку позивача [PERSON] З цією метою, позивачем у відповідності до чинного законодавства було видано в нотаріуса [PERSON] довіреність на [PERSON], на підставі якої оформлено оспорюваний договір купівлі-продажу. В даній довіреності не йдеться про доручення на оформлення документів в консульських установах. В поданих письмових запереченнях проти позову відповідач [PERSON] вказує на безпідставність і необґрунтованість позову і зазначає, що у березні 2009 року позивач звернувся до неї з проханням допомогти йому матеріально, оскільки йому не вистачає коштів страхівки та збережень на лікування та поїздки до [PERSON]. Повідомила позивача, що перебуває в складному матеріальному становищі і не може йому допомогти матеріально. Тоді позивач запропонував продати його частку будинку, що знаходиться по вулиці Рєпіна, 9-А в місті Коломия.Саме позивач наполіг на тому щоб вона займалась пошуком покупця і тому звернувся до нотаріуса для оформлення довіреності. Вибором нотаріуса займався позивач самостійно. 17 березня 2009 року позивач, після усної домовленості з нею, оформив довіреність, яку посвідчив нотаріус та зареєстрував в реєстрі за № 920.Даною довіреністю позивач уповноважив її: представляти свої інтереси в органах нотаріату, тощо з усіх без винятку питань, що стосуватимуться його прав та інтересів, а також з питань, пов'язаних з відчуженням (продаж, рента, міна) від його імені та придбання на його імя рухомого та нерухомого майна за цінами, у терміни та на умовах, які повірений вважатиме прийнятними або доцільними і за умови, що його дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства; вчиняти будь-які дозволені законодавством договори, включаючи договори купівлі-продажу, міни, ренти, застави, оренди; одержувати належне йому майно, включаючи грошові суми, в тому числі за договорами цивільно-правового характеру; отримувати належні йому платежі; подавати та підписувати всі без винятку документи необхідні для виконання наданих повноважень. У довіреності не має жодного слова про оформлення будь-яких документів у консульських установах на «карту поляка», як це зазначає позивач у своєму позові. Тому його твердження про іншу ціль оформлення довіреності є надуманими. При посвідченні довіреності нотаріусом було розяснено позивачу зміст ст. 244, 245, 247-250 Цивільного кодексу України. Тобто, позивач розумів, який саме документ він підписує і які її повноваження, як повіреного, згідно даної довіреності. Зміст та форма довіреності відповідали чинному законодавству України. Згідно ч. З ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. У відповідності до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Отже, довіреність була посвідчена та зареєстрована нотаріусом у відповідності до «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03. 2004 року за N 283/8882, яка була чинною на момент посвідчення довіреності. Протягом усього часу дії довіреності позивачем не вживалися заходи, передбачені ст. 249 ЦК України, щодо скасування довіреності, а дії на підставі довіреності були вчинені нею у строк встановлений довіреністю. Позивач особисто передав їй довіреність після її посвідчення та реєстрації. Пошуки покупця не мали успіху, оскільки будинок не підлягає реальному розподілу без капітальної перебудови, а продавати свою частину не могла. Дане житлове приміщення є єдиним її житлом. Розповіла про вказані обставини у листопаді 2009 року своїй доньці [PERSON], яка запропонувала , що може викупити у позивача його частку в будинку. Позивач на той час вирушив у поїздку до [PERSON], тому оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 грудня 2009 року зареєстрованого за № 3842 (надалі - Договір) було вчинено без його присутності на підставі довіреності. Кошти отримані нею згідно договору від [PERSON] були передані позивачу разом із копією договору та довіреністю від 17 березня 2009 року. Тому посилання позивача на те, що він не знав про укладення Договору і не отримував кошти згідно договору є надуманими і не відповідають дійсності. Тим більше, що саме позивачем було долучено договір до позову. Згідно ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи дану норму, виникають питання чому позивач неопікувався своїм майном та не утримував його протягом усіх цих років, якщо він вважав себе власником частини будинку по вулиці Рєпіна, 9-А в місті Коломия та чому більше двох років не проживає за даною адресою. Що стосується земельної ділянки, яка виділена для обслуговування будівель та господарських споруд по вулиці Рєпіна, 9-А в місті Коломия, то вони з позивачем не обговорювали питання продажу земельної ділянки і тому не могли без його згоди вчиняти будь-які правочини щодо цього питання. Після повернення позивача з [PERSON] обговорювали питання переоформлення земельної ділянки, однак [PERSON] виїхала на постійне місце проживання до Великобританії і це питання не вирішилося. Позивач, даруючи їй 1/2 частину будинку по вулиці Рєпіна, 9-А в місті Коломия, також не перереєстровував земельної ділянки і з цього приводу у них не виникало жодних суперечок та проблем. Вважає, що вчинені нею дії на підставі довіреності відповідають вимогам глави 68 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. У відповідності до ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: 1)повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2)після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3)негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. При укладенні договору нею не було порушено ст. 232 ЦК України, оскільки діяла виключно в інтересах позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності та в межах повноважень наданих їй довіреністю. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року передбачено, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку небудь вигоду від здійснення правочину, чиправочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Твердження позивача про порушення нею ст. 362 ЦК України при укладенні договору є безпідставними. Адже фактично позивач вказує на порушення її прав, як співвласника будинку, який перебуває у спільній частковій власності.Однак, вона відмовилася від викупу частки позивача і не передавала свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась. Подала письмові заперечення проти позову в яких повністю не визнає позовні вимоги і вказала, що мати [PERSON] розповіла їй про те, що дідо - позивач надумав продавати свою частину будинку, що знаходиться по вулиці Рєпіна, 9-А в місті Коломия, оскільки йому необхідні кошти на лікування та на поїздки до [PERSON]. Мама довго не могла знайти покупця на частину будинку, так як будинок не можна реально поділити, а свою частину мама не продавала, бо це було її єдиним житлом, а покупці не погоджувалися купляти тільки частину будинку. Даний будинок є дорогим для неї не тільки в матеріальному плані, але і як память про дитячі роки. З ним повязано багато спогадів та визначних подій для неї. Тим більше, завжди хочеться повернутися до рідної оселі де все нагадує про дитинство. У звязку з цим, порадившись зі своїм чоловіком, вирішила допомогти дідові та придбати його частку. На той момент дідо перебував у [PERSON] і тому мама діяла на підставі довіреності наданої дідом. Договір купівлі-продажу житлового будинку від 08.12.2009 року був укладений між позивачем, від імені якого діяла мати та нею з дотриманням усіх вимог глави 54 ЦК України. Згідно ст. 657 ЦК України договір був укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований нотаріусом в реєстрі за № 3842, а також зареєстрований в ОКП «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 28.12.2012 року за № 16232904 і видано витяг про державну реєстрацію прав № 37051664. Посвідчення та реєстрація договору нотаріусом здійснювалося відповідно до глави III «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року та зареєстрованої в 03.03.2004 року за N 283/8882 яка була чинною на час укладення договору. Державна реєстрація договору була здійснена відповідно до ст. 182, 210 ЦК України.Як покупець по договору, виконала всі покладені на неї договором та законодавством України зобов'язання: сплатила кошти за 1/2 частину будинку та надвірних господарських споруд у сумі 47\~392 грн. представнику позивача, пенсійний збір у сумі 473,92 грн., оплатила нотаріальні послуги, здійснила реєстрацію прав та отримала ключі від будинку та документи, що посвідчують її право власності.Отримані кошти за відчуження частини будинку мама передала дідові, оскільки вона особисто відвідувала діда у [PERSON] і дідо підтвердив їй даний факт. В окремо поданій заяві просить застосувати строк позовної давності. Третя особа в судове засідання не з»явилась, але звернулась до суду із заявою про проведення судового розгляду без її участі . Суд, вислухавши сторони, аналізуючи обставини встановлені під час судового розгляду та дослідивши зібрані докази в їх сукупності, вважає, що позов безпідставний і не підлягає до задоволення, з таких мотивів. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем [PERSON] 17.03.2009р. було видано довіреність відповідачу [PERSON] строком на 3 роки, яка посвідчена приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрована в реєстрі за № 920. Згідно змісту даної довіреності [PERSON] уповноважив [PERSON], зокрема: представляти свої інтереси в органах нотаріату, тощо з усіх без винятку питань, що стосуватимуться його прав та інтересів, а також з питань, пов'язаних з відчуженням (продаж, рента, міна) від його імені та придбання на його імя рухомого та нерухомого майна за цінами, у терміни та на умовах, які повірений вважатиме прийнятними або доцільними і за умови, що його дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства; вчиняти будь-які дозволені законодавством договори, включаючи договори купівлі-продажу, міни, ренти, застави, оренди; замовляти та одержувати в органах технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об»єкти нерухомого майна довідки, витяги та інші документи; одержувати належне йому майно, включаючи грошові суми, в тому числі за договорами цивільно-правового характеру; отримувати належні йому платежі; подавати та підписувати всі без винятку документи необхідні для виконання наданих повноважень. В даній довіреності зазначено, що позивачу роз»яснено нотаріусом зміст ст. 244, 245, 247-250 ЦК України, щодовіритель в присутності нотаріуса підтверджує, що він в цивільній дієздатності не обмежений, за станом здоров»я здатний своїми діями набувати для себе цивільних прав, створювати цивільні обов»язки і самостійно їх здійснювати, розуміє значення своїх дій і керує ними, не страждає захворюваннями, які перешкоджають йому розуміти значення своїх дій та зміст цієї довіреності, що текст довіреності прочитаний довірителем і підписаний ним в присутності нотаріуса. Позивач в судовому засіданні визнав факт укладення та підписання даної довіреності. Його посилання на те, що він видав дану довіреність з метою оформлення документів для вироблення документів по оформленню «карти поляка» та віз в консульстві [PERSON] не відповідають змісту довіреності і заперечуються відповідачами. Подання відповідачем [PERSON] замовлення в органи технічної інвентаризації на отримання документів для укладення договору купівлі-продажу, та проведення відповідних оплат за надані послуги згідно долучених квитанцій відповідають повноваженням повіреного згідно вищевказаної довіреності. Оплату послуг за укладення оспорюваного договору згідно квитанції від 20.11.2009р. було проведено [PERSON] Суд вважає, що факт наявності у [PERSON] документів необхідних для оформлення купівлі-продажу свідчить в користь доводів відповідачів, адже доводи позивача про протиправне заволодіння документами не підтверджені будь-якими доказами. Він не вказує на їх викрадення відповідачем, в органи внутрішніх справ чи до суду з цього приводу до пред»явлення позову не звертався. Продовжуючи викладене, суд вважає недоведеними в судовому засіданні доводи позивача щодо відсутності його згоди і волевиявлення на укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, на вказаних у цьому договорі умовах, онуці [PERSON] 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних господарських будівель, які знаходяться в м. Коломиї по вул. Рєпіна, 9-А, який посвідчений 08.12.2009р. приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за № 3842. Також, суд вважає не доведеними посилання позивача щодо вчинення оспорюваного правочину внаслідок зловмисної домовленості відповідачів, що передбачено в ст. 232 ЦК України як підставу недійсності правочину. Попередньо, позивач згідно нотаріально-посвідченого договору дарування від 15.11.2002р. подарував, [PERSON] 1/2 частину житлового будинку з належними господарськими будівлями, які знаходяться в м. Коломиї по вул. Рєпіна, 9-А. Остання, як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін, тривалий час до і після укладення оспорюваного договору проживала разом з позивачем, проводила ремонтні роботи в спірному майні. Лише останні 2 роки позивач не проживає в житловому будинку по вул. Рєпіна 9 А за власним бажанням, в будинку залишається частина його речей. Виникнення конфлікту у позивача із співжителем [PERSON] не свідчить про те, що остання чинить перешкоди батькові в користуванні будинком чи належними батькові речами. Відповідачі не заперечують проти проживання позивача в будинку. Згідно довідки Коломийського підприємства по експлуатації житла від 08.12.2009р. та довідки Коломийського РВ ДМС виданої на запит суду сторони на час укладення спірного договору і час розгляду справи у суді зареєстровані в спірному будинку. В судовому засіданні позивач уточнив, що саме співжитель не впускав його до будинку і замінив замок на вхідних дверях, а щодо [PERSON] такого сказати не може. До того ж, такі дії не свідчать в користь доводів позивача, оскільки співвласниками будинку на по ? частині є відповідачі, за якими відповідно зареєстровано право власності згідно витягів від 02.10.2006р. № 120137656 та від 28.12.2012р. № 37051664. Відповідно до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яким він володіє, користується та розпоряджається на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Реєстрація права власності на придбане спірне майно була проведена і оплачена відповідачем [PERSON], що підтверджується відповідною заявою № 2-73/81508 в ОКП «Коломийське МБТІ» та квитанціями про оплату від 28.12.2012р. Використання позивачем факту даної реєстрації права власності як доказ зловмисної домовленості відповідачів, суд вважає безпідставним. На підтвердження такого висновку суду свідчить той факт, що право власності на подаровану [PERSON] в 2002р. ? частину будинку по вул. Рєпіна 9 «а» також було зареєстровано значно пізніше укладення договору дарування, а саме в 2006р. У матеріалах укладення оспорюваного договору наявна нотаріально-засвідчена згода гр. [PERSON] на купівлю його дружиною [PERSON] спірного майна. В даній заяві [PERSON] підтвердив, що гроші, які витрачаються на придбання даного об»єкту нерухомості є особистою власністю дружини і придбана ? частина будинку буде об»єктом приватної особистої власності дружини. Згідно довідки технічної характеристики ОКП «Коломийське МБТІ» спірна частина будинку оцінена в 47392 грн., що відповідає вартості згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому ОКП «Коломийське МБТІ», з врахуванням того, що реального поділу будинку по вул. Рєпіна 9 «А» в м. Коломиї не проводилось. Дана сума вказана як вартість проданого майна в п.4,5 оспорюваного договору. Зокрема в п. 4 зазначено, що покупець сплатила представнику продавця, а представник продавця отримала повністю зазначену суму. Доводи позивача щодо не врахування при оформленні оспорюваного договору земельної ділянки, на яку йому видано Державний акт на право приватної власності від 02.02.1994р. і яка не перебувала в іпотеці чи під забороною, суд не вважає підставою для визнання договору недійсним, оскільки з врахуванням норм ст. 120 ч.1 ЗК України, в редакції чинній на час укладення договору, при переході права власності на нерухоме майно до набувача переходить і право власності на земельну ділянку на якій воно розміщено. Сторони не позбавлені можливості врегулювати відсутність переходу права власності на земельну ділянку в договорі шляхом укладення відповідних цивільно-правових угод в установленому порядку. До того ж, даний Державний акт старого зразка без зазначення кадастрового номеру земельної ділянки і його копія наявна в матеріалах нотаріальної справи, які направлені нотаріусом на вимогу суду. Безпідставними суд вважає твердження позивача про порушення при укладенні оспорюваного договору норм ст. 362 ЦК України, оскільки переважне право на купівлю ? частини будинку мала саме [PERSON], яка не вважає своє право порушеним і згідно нотаріально-посвідченої заяви від 08.12.2009р. відмовилась від переважного права на купівлю частки в праві спільної часткової власності і заявила, що не має наміру придбавати цю частку. Відповідачі заперечили посилання позивача на те, що він своєчасно після укладення оспорюваного договору не був повідомлений про його укладення, не отримав копії договору та грошей за відчужену ? частину будинку. Проте, відсутність з даного приводу письмового підтвердження передачі грошей, може бути на погляд суду предметом окремого позову, про що судом було роз»яснено позивачу, який в судових дебатах заявив про бажання отримати кошти за відчужене майно. Статтею 204 ЦК України передбачено презумпцію правомірності правочину. Згідно п.19, 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною. Таким чином, з врахуванням викладеного, за наявних доказів, суд вважає, що відповідачі при укладення оспорюваного договору діяли в межах чинного законодавства на підставі виданої позивачем довіреності, і не знаходить підстав передбачених ст. 203, 215, 232 ЦК України для визнання даного правочину недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed