Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що 03.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], а 10.10.2007 року між відповідачами був укладений договір дарування квартири №4 за тією ж адресою. Позивач зазначає, що [PERSON], будучи в 2006-2008 роках фізичною особою-підприємцем, обіймала посаду директора кадрового агентства Робота за кордоном та 19.01.2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір №10 по наданню послуг по працевлаштуванню за кордоном, згідно умов якого замовник доручає, а відповідач проводить необхідні дії з метою оформлення документів та отримання трудової візи для подальшого працевлаштування позивача на підприємствах та організаціях Німеччини. На виконання умов договору позивачем були надані відповідні документ та оплачено витрати, повязані з виконанням договору в сумі 2\~ 150 євро. Аналогічні договори були укладені з іншими замовниками в кількості понад 60 чоловік. В липні 2007 року в приміщенні кадрового агентства Робота за кордоном позивачем був підписаний контракт, наданий [PERSON] з ТзОВ АвтоМаліновський, відповідно до якого [PERSON] працевлаштовувався в якості слюсаря з 01.08.2007 року строком 1 рік з заробітною платою 2000 євро. Позивач вказує, що 01.10.2007 року разом з іншими замовниками зявився до приміщення кадрового агентства Робота за кордоном для одержання свого паспорту для виїзду за кордон та робочої візи до Німеччини, проте виявилося, що робоча віза не була оформлена. Вироком Богунського районного суду м.Житомира від 22.08.2011 року, залишеним без змін ухвалами апеляційного суду Житомирської області від 12.06.2012 року та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.10.2012 року [PERSON] засуджено за ч.4 ст.190 КК України до 6 років 5 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна та задоволено позов [PERSON] в розмірі 2\~ 150 євро, що було еквівалентно 23\~ 053,20 грн. на момент оголошення вироку. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 02.06.2014 року задоволено позов [PERSON] про стягнення завданих кримінальним правопорушенням матеріальних збитків (упущеної вигоди) в розмірі 24\~ 000 євро, що було еквівалентно 384\~ 654,48 грн. на момент оголошення рішення. Позивач зазначає, що загальний розмір шкоди, заподіяної йому [PERSON], становить 407\~ 707,68 грн., проте виконати зазначені вище вирок Богунського районного суду та рішення Коростенського міськрайонного суду у строки, встановлені законом, відповідач [PERSON] зі слів позивача не зможе. На підставі викладеного у позові гр. [PERSON] просить суд визнати недійсним з моменту укладення Договір дарування квартири №4, що знаходиться за адресою: м.Житомир, вул. Львівська, 1, укладений 10.10.2007 року між відповідачами, зобовязати [PERSON] повернути [PERSON] дане нерухоме майно та звернути стягнення на вказану квартиру в межах суми 407\~ 707,68 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Крім того, суду пояснив, що хоче повернути квартиру по вул. Львівській у власність [PERSON] з метою звернення стягнення на майно. Відповідач уклала договір дарування, оскільки була небезпека порушення кримінальної справи і вона не хотіла відповідати за нанесені збитки своїм майном. За словами позивача відповідач [PERSON] вчинила правочин, який суперечить моральним засадам суспільства, не відповідав її внутрішній волі, а тому з підстав, передбачених ч.ч. 1, 3, 5 ст.203, ст.234 ЦК України, що були уточнені позивачем в судовому засіданні, такий правочин повинен бути визнаний недійсним. На думку [PERSON] предявлений позов, зокрема в частині звернення стягнення на майно, фактично є способом виконання вироку Богунського районного суду м.Житомира та рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області та одним із способів захисту його цивільних прав та інтересів, який хоч прямо і не передбачений ст. 16 ЦК України, але підлягає захисту судом. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила, мотивуючи тим, що [PERSON] є власником майна і давно ним відкрито володіє та відповідачі діяли по своїй волі, укладаючи договір дарування. Позивач не є стороною договору, а тому не може ставити вимоги про визнання його недійсним. Доказів суперечності правочину моральним засадам суспільства немає, як і порушень законодавства України при його укладанні. Доказів вчинення правочину без наміру створення правових наслідків також немає, оскільки такі правові наслідки настали. За словами представника [PERSON] перебуває в колонії і може виконувати свої зобовязання за рішеннями судів. Звернення стягнення, на думку представника, також є безпідставною вимогою, оскільки законодавством чітко визначено коли і в яких випадках звертається стягнення на майно. Просить застосувати строки позовної давності та в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, жодних заяв або клопотань від неї на адресу суду не надходило. Як встановлено судом, на час розгляду справи відповідач відбувала покарання у Качанівській виправній колоній УДПС України в Харківській області (№54). Заслухавши пояснення позивача та представника [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 19.01.2007 року між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір №10 по наданню послуг по працевлаштуванню за кордоном, відповідно до умов якого з метою оформлення документів та отримання трудової візи, для подальшого працевлаштування замовника на підприємствах та організаціях Німеччини, замовник доручає, а виконавець проводить необхідні дії, що передбачені цим договором. Термін дії договору за домовленістю сторін встановлюється до 01.08.2007 року /а.с.17-21/. 10.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] подарувала, передавши безоплатно у власність матері, [PERSON] квартиру №4, що знаходиться в м.Житомирі по вул. Львівській, 1, а [PERSON] прийняла у подарунок зазначену квартиру. Згідно п.4 вказаного Договору право власності на відчужувану квартиру переходить до обдаровуваної з моменту її прийняття нею /а.с.29-31/. Вироком Богунського районного суду м.Житомира від 22.08.2011 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.202 ч.1, 190 ч.4 КК України та призначено їй покарання у виді 6 років 5 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Стягнуто з [PERSON] на користь, зокрема [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 23\~ 053,20 грн. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 12.06.2012 року, яка залишена без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 11.10.2012 року, вказаний вирок в частині засудження [PERSON] за ч.1 ст.202 КК України скасовано, а провадження в справі в цій частині закрито на підставі п.2 ч.1 ст.6 КПК України та ст.5 КК України у звязку з декриміналізацією злочинного діяння, в решті вирок залишено без змін /а.с.32-86/. 06.09.2013 року Комінтернівським ВДВС Харківського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №1-16/11, виданого 16.05.2013 року Богунським районним судом м.Житомира, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 23\~ 053,20 грн. Стягнення за виконавчим документом не проводилися у звязку з тим, що заробітної плати [PERSON] не вистачає на її самоутримання та погашення заборгованості за виконавчим документом /а.с.88, 90/. Судом встановлено, що 02.06.2014 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 384\~ 654,48 грн. в якості відшкодування спричинених збитків (упущеної вигоди) /а.с.91-95/. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частинами 1, 3, 5 статті 203 ЦК України, чинних на момент вчинення оспорюваного договору дарування квартири, передбачалось, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вище вимог є підставою недійсності правочину (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю та у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Положеннями ст.ст. 15, 16 ЦК України закріплені право особи на захист своїх цивільних прав та інтересів, а також визначені способи їх захисту. При цьому передбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Пленумом Верховного Суду України у п. 5 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За змістом ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини позивачем суду не надано та безпосередньо самим судом не знайдено доказів невідповідності оспорюваного правочину вимогам законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину та моральним засадам суспільства. Посилання гр. [PERSON] у позовній заяві на те, що оспорюваний ним договір дарування квартири суперечить положенням ст.ст. 1, 3, 319 ЦК України, а також нормам Закону України Про захист суспільної моралі, суд вважає безпідставними оскільки зміст правочину жодним чином не суперечить нормам згаданих законодавчих актів та окремих їх положень. Суд не погоджується із твердженням позивача про те, що волевиявлення дарувальника [PERSON] не було вільним та суперечило її внутрішній волі. Як було розяснено судам нижчих інстанцій у постанові Верховного Суду України від 14 листопада 2012 р. по справі № 6-133цс12 відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування. Виходячи із змісту позовної заяви та озвучених в засіданні усних пояснень позивача суду не надано доказів і того, що волевиявлення відповідачів на момент укладання Договору дарування квартири від 10.10.2007 не було вільним і не відповідало їх внутрішній волі. Суд не знаходить підстав і для визнання оспорюваного правочину недійним з огляду на положення ч.5 ст.203, ст.234 ЦК України. У Листі Верховного Суду України від 24.11.2008 Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними судам розяснено, що з огляду на положення ч.5 ст.203, 234 ЦК України у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо. Як встановлено в судовому засіданні і визналось представником відповідача, гр. [PERSON] прийняла у подарунок квартиру [ADDRESS] та зареєструвала своє право власності на неї. Таким чином доказів тощо, що правові наслідки за фактом вчинення оспорюваного правочину реально не настали судом теж не здобуто. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог стосовно визнання недійсним з моменту його укладення Договору дарування квартири [ADDRESS] від 10.10.2007 року суд відмовляє і в задоволенні вимог про застосування правових наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, так як такі вимоги є похідними від вимог щодо визнання правочину недійсним. З огляду на положення актів цивільного законодавства, у тому числі ЦК України, Закону України Про виконавче провадження, суд не знаходить законних підстав і для задоволення вимог гр. [PERSON] про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] в межах суми 407 707,68 грн. і з визначенням порядку виконання судового рішення в частині звернення стягнення на нерухоме майно та відмовляє у їх задоволенні за безпідставністю. Суд відмовляє відповідачу [PERSON] у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності до вимоги про визнання правочину недійсними так як згідно положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З огляду на вимоги ст. 261 ЦК України судом не виявлено фактів пропуску позивачем строків звернення до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed