Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №014/0075/74/49861 від 06.04.2006 року в сумі 22709,43 доларів США в гривневому еквіваленті, згідно офіційного курсу НБУ на день здійснення платежу, з них: 5627,68 доларів США - заборгованість за кредитом, 2236,04 доларів США - заборгованість за відсотками, 14845,71 доларів США - пеня. Позов мотивується тим, що 06.04.2006 року між відповідачем та АППБ «Аваль» укладено кредитний договір №014/0075/74/49861 за умовами якого відповідач отримала кредитні грошові кошти в розмірі 56000,00 доларів США, зі сплатою 12.00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, кінцевий строк повернення кредиту - до 06.04.2026 року, з щомісячним погашенням кредиту. Відповідач перестала виконувати свої зобов`язання по договору здійснивши останній платіж 27.01.2009 року у зв`язку з чим утворилась заборгованість. 15.07.2015 року кредитодавець змінив умови договору в частині зміни строку повернення кредиту та направив відповідачу вимоги про дострокове виконання зобов`язання, які виконані не були. 15.10.2015 року кредитодавець звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28.09.2017 року у справі №523/16369/15-ц позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь кредитодавця заборгованість за кредитним договором у розмірі 3456,61 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 2770,51 доларів США, судовий збір в розмірі 2472,47 грн. рішення суду набрало законної сили 10.05.2018 року відповідно до постанови Апеляційного суду Одеської області. В зв`язку з відступленням права вимоги новим кредитором став [PERSON] , який 26.09.2018 року змінив ім`я на [PERSON] . Як зазначено у вищезгаданому судовому рішенні стягнення заборгованості відбулось за період з 15.10.2012 року по 15.10.2015 року з урахуванням пропущення строку позовної давності. [PERSON] добровільно виконала рішення суду та перерахувала новому кредитору ( [PERSON] ) кошти в сумі 162877,86 грн. Таким чином відповідач частково погасила заборгованість за кредитним договором №014/0075/74/49861 від 06.04.2006 року станом на 15.10.2015 року. Згідно розрахунку, у зв`язку з тим, що основне зобов`язання по кредитному договору не припинено, заборгованість за період з 15.11.2015 року по 23.02.2018 року складає: 5627,68 доларів США - заборгованість за кредитом, 2236,04 доларів США - заборгованість за відсотками, 14845,71 доларів США - пеня. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги. В судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечували, з посиланням на висновки викладені в постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі №564/2199/15-ц. Також, відповідач надала суду відзив на позов в якому зазначила, що виплатою заборгованості, у розмірі встановленому рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28.09.2017 року у справі №523/16369/15-ц припинено основне зобов`язання за кредитним договором №014/0075/74/49861 від 06.04.2006 року, з підстав визначених ч.5 ст.3, ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку». Вивчивши матеріали справи і надані документи в сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд прийшов до наступного висновку. Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 28.09.2017 року у справі №523/16369/15-ц позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/0075/74/49861 від 06.04.2006 року - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь кредитодавця заборгованість за кредитним договором у розмірі 3456,61 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 2770,51 доларів США, судовий збір в розмірі 2472,47 грн. рішення суду набрало законної сили 10.05.2018 року відповідно до постанови Апеляційного суду Одеської області. Зазначеною постановою Апеляційного суду Одеської області від 10.05.2018 року підтверджено правильність дій суду першої інстанції щодо встановлення обставини направлення відповідачу рекомендованим повідомленням листа №114-0000/15.39152 від 15.07.2015 року, щодо дострокового стягнення заборгованості. 23.02.2018 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступив право вимоги за кредитним договором №014/0075/74/49861 від 06.04.2006 року ПАТ «Комерційний індустріальний банк», який в той же день уклав договір факторингу з ТОВ «Фінансова компанія «Централ Фінанс», після чого, 23.02.2018 року, останній уклав договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором з [PERSON] , який 26.09.2018 року змінив ім`я на [PERSON] . Позивач визнав обставину добровільного виконання відповідачем рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 28.09.2017 року у справі №523/16369/15-ц. Згідно розрахунку позивача, заборгованість за період з 15.11.2015 року по 23.02.2018 року складає: 5627,68 доларів США - заборгованість за кредитом, 2236,04 доларів США - заборгованість за відсотками, 14845,71 доларів США - пеня. Проте, позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом за період з 06.04.2006 року по 23.02.2018 року (а.с.30) та зазначено, що заборгованість за тіло кредиту становить 5627,68 доларів США, тоді як рішенням суду по справі №523/16369/15-ц встановлено обставину заборгованості по кредиту в сумі 7899,29 доларів США, з якої вищевказаним рішенням стягнуто з відповідача 3456,61 доларів США. Заборгованість за відсотками та пеня теж виникла за період з 15.11.2015 року по 23.02.2018 року. Отже, вищезазначене дає суду підстави вважати розрахунок заборгованості таким, що не підтверджує обставину наявності у відповідача заборгованості по кредиту, відсотках та наявності за це штрафних санкцій, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають через їх необгрунтованість. Стаття 61 Конституції України забороняє подвійну цивільно-правову відповідальність за одне і те саме порушення. Суд своїм рішенням по справі №523/16369/15-ц захистив права позивача у спосіб, з яким позивач погодився та не оскаржив у касаційному порядку. Відповідач виконав рішення суду у повному обсязі. Тому відсутні підстави стягнення з відповідача інших грошових платежів по кредитному договору №014/0075/74/49861 від 06.04.2006 року. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). До того ж, статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У пункті 1 частини першої статті 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як вбачається з встановлених судами обставин, з укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичних осіб, які не можуть надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа. Зазначена правова позиція висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 11 вересня 2018 року (справа № 909/968/16), від 31 жовтня 2018 року (справа №465/646/11). Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed