Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, укладеним між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, і відповідачем 13 квітня 2006 року. В позові зазначив, що відповідно до договору кредиту № 339-06Ж01-К від 13.04.2006 року відповідач отримав кредит у сумі 40400 грн. зі сплатою 16 відсотків річних з кінцевим строком погашення заборгованості до 12 квітня 2012 року. Оскільки відповідач виконував свої зобовязання неналежним чином, станом на 5 серпня 2015 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 135882 грн. 36 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 31030 грн. 60 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 45443 грн. 71 коп., пені за несвоєчасне повернення відсотків у сумі 14956 грн. 79 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 13066 грн. 47 коп., інфляційних витрат за кредитом у сумі 14646 грн. 44 коп., інфляційних витрат за відсотками у сумі 16738 грн. 36 коп. У звязку з порушенням позичальником прийнятих на себе зобовязань просить про стягнення з нього зазначеної суми, а також судового збору в розмірі 2038 грн. 24 коп. Представник позивача у судовому засіданні підтримав вимоги позову, просить про його задоволення. Відповідач проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що договір між сторонами, який за своєю природою є публічним договором і до якого належить застосовувати правила законодавства про захист прав споживачів, не відповідає вимогам цього законодавства, є несправедливим, а його умови значно звужують право позичальника. Крім зазначених доводів, посилається на те, що позивачем пропущена давність звернення за захистом права, а про визнання поважності причин пропущення давності позивач не просить. Між тим він здійснив останній платіж в межах зазначеного кредитування 13 серпня 2008 року. Таким чином про порушення свого права позивач дізнався в вересні 2008 року, не отримавши від відповідача чергового платежу. На підставі викладеного просить застосувати положення закону про давність звернення до суду за захистом права та відмовити у задоволенні позову. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що 13 квітня 2006 року сторони уклали договір кредиту № 339-06Ж01-К відповідно до договору кредиту № 339-06Ж01-К від 13.04.2006 року, відповідно до якого отримав кредит у сумі 40400 грн. зі сплатою 16 відсотків річних з кінцевим строком погашення заборгованості до 12 квітня 2012 року. Станом на 5 серпня 2015 року у нього виникла заборгованість за договором в сумі 135882 грн. 36 коп., яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 31030 грн. 60 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у сумі 45443 грн. 71 коп., пні за несвоєчасне повернення відсотків у сумі 14956 грн. 79 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту у сумі 13066 грн. 47 коп., інфляційних витрат за кредитом у сумі 14646 грн. 44 коп., інфляційних витрат за відсотками у сумі 16738 грн. 36 коп. (а. с. 4-11). Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, а згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається. Із змісту ст. 611 ЦК України випливає, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Надані суду письмові докази, зокрема: кредитний договір, заява позичальника на видачу готівки, розрахунок заборгованості вказують на характер правовідносин сторін і підтверджують обґрунтованість позову. На вказані висновки суду не впливають твердження відповідача про несправедливість умов договору, оскільки статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так як при укладенні договору сторони були вільними у визначенні його умов, прийняття умов однієї сторони іншою витікає з поняття іменника «договір», протягом його виконання були вільними в реалізації права на внесення змін до умов договору, проте правом на ініціювання таких змін відповідач не скористався, тому на час вирішення спору договір є дійсним і підлягає виконанню, оскільки за законом не допускається одностороння відмова від зобовязання. Між тим суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача, виходячи з таких міркувань. За змістом ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність, тобто строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю в три роки, перебіг якого починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В силу ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, якщо суд не знайде підстав для визнання поважними причини пропущення позовної давності. В силу ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк, а згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідно до умов кредитного договору сторони домовилися про прийняття кредитодавцем від позичальника щомісячних чергових платежів, які утворюють загальне зобовязання, не пізніше десятого числа кожного місяця, що означає порушення права кредитодавця з моменту недотримання позичальником строку погашення кожного чергового платежу. Виходячи з викладеного, початок давності для стягнення цих платежів слід обчислювати з моменту (наступного за днем чергового платежу дня) невиконання позичальником кожного з цих зобовязань. Останній платіж за договором відповідачем було здійснено 13 серпня 2008 року. Таким чином, у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. За змістом ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Аналіз наведених положень закону у співставленні з правилами цивільного законодавства про позовну давність дозволяють дійти висновку про право кредитора до закінчення строку виконання останнього зобовязання, який за договором між відповідачем та публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» співпадає з 12 квітня 2012 року, заявити вимогу про одночасне стягнення заборгованості з урахуванням давності предявлення вимоги за кожним з платежів. Якщо виходити з дати звернення позивача до суду з цим позовом, вимоги за ним (позовом) не можуть простиратися на період раніше ніж 26 квітня 2013 року (дата звернення до суду 26 квітня 2016 року - три роки). Разом з тим строк дії договору, як зазначено судом, сплив ще 12 квітня 2012 року. У звязку з викладеним, виходячи з принципів диспозитивності і змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що представник позивача не довів ґрунтовності стягнення належних за договором коштів в сумі, що утворює ціну позову, про причини пропуску давності звернення до суду, яка не переривалася, суду не повідомив, що не дає підстав для ухвалення рішення на користь позивача.

Outcome: dismissed