Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить постановити рішення про негайне відібрання у відповідачки малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] та передачу його позивачу за місцем його проживання: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 21.06.2019 року місцем проживання малолітнього сина було визначено з ним за вищевказаною адресою. Дане рішення суду було постановами Житомирського апеляційного суду та Касаційного суду залишено без змін, та на даний момент набрало чинності. Але не зважаючи на вказані обставини, відповідачка [PERSON] незаконно утримує сина коло себе. Більше того малолітній син [PERSON] навчався у Фастівському навчально-виховному комплексі «Загальноосвітня школа І-ІІІ ст.№10 - Гімназія». В кінці 2019 року позивач передав його документи та він був зарахований до числа учнів Загальноосвітньої школи №240, щ в м.Києві. Через спротиви відповідачки малолітній [PERSON] не відвідує дану школу, місце знаходження його не відоме, слухавку не бере. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися направили заяву про слухання справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують і просять їх задовільнити . Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації направили заяву про слухання справи у їх відсутність, просять суд прийняти рішення враховуючи інтереси дитини. Відповідача в судове засідання не з`явилась про час та дату розгляду справи повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення про час та дату розгляду справи на офіційному веб-сайті Судової влади України . Відзив на позов не подавала. Ухвалою Ружинського районного суду Житомирської області від 31.05.2021 року вирішено провести заочний розгляд справи . Дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи №756/2977/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Службу у справах дітей, Оболонської державної у м.Києві районної адміністрації про визначення місця проживання дитини , суд встановив наступне. Судом встановлено, що сторони мають малолітнього сина, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого17 січня 2018 року Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 21.06.2019 року визначено місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] разом з його батьком - [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Враховуючи ту обставину, що малолітній [PERSON] з народження і понині зареєстрований за адресою позивача, фізично проживав з ним до десятирічного віку, однак без його згоди, самочинно [PERSON] змінено місце проживання сина. Дане рішення постановою Житомирського апеляційного суду від 29.10.2019 року, та постановою Верховного суду від 31.03.2020 рокузалишено без змін. Рішення суду набрало чинності (а.с.5-11). Але як зазначає позивач в своїй позовній заяві, без його згоди відповідачка [PERSON] на даний час без будь-яких законних підстав утримує у себе малолітнього сина [PERSON] , за останньою відомою адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з листа Міністерсва Юстиції України від 27.02.2020 року, щодо результатів звернення, позивач звертався до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, щодо виконання рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 21.06.2019 року. Але йому було роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.10 Закону України про виконавче провадження, виконання рішення суду про визначення місця проживання малолітньої дитини не підлягає примусовому виконання органами державної виконавчої служби. Питання про відібрання дитини вирішується в судовому порядку. Після пред`явлення до органів державної виконавчої служби виконавчого документу про відібрання дитини буде вжито заходів примусового виконання рішення (а.с.12-13). Відповідно довідки ТОВ «Будівельний Альянс Вайнстоунбуд» за №5 від 23.02.2021 року, [PERSON] працює в ТОВ «БА Вайнстоунбуд»» з 05.05.2020 року по теперішній час (а.с.83). Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] проведеного заступником начальника ССДС ОРДА м.Києва - Карпенко О.М., начальника відділу проф. роботи та контролю за установами ССДС ОРДА м.Києва [PERSON] на підставі заяви [PERSON] від 26.02.2021 року №10413/5-112 проведено обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] , житло знаходиться на 1 поверсі, 9-ти поверхового будинку, складається з 1 кімнат:однокімнатна квартира з усіма зручностями, об лаштована меблями та побутовою технікою, утримується в чистоті та порядку. В кімнаті є ліжко, диван, шафа, комп`ютерний стіл, телевізор. Кухня облаштована меблями, холодильником, мікрофильовою піччю, газовою плитою, санітарно-гігієнічні умови задовільні. Для виховання та розвитку дитини створено належні умови проживання, є місце для навчання, відпочинку, та належного розвитку. За цією адресою зареєстровані та проживають - [PERSON] , батько, [PERSON] , сестра, [PERSON] , хлопчик зареєстрований, але на даний час не проживає (а.с.84). Ч.ч. 1,3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно з ч. ч. 1 - 2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків: місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ст.8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) , включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії». Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Крім того, суд бере до уваги, що Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч. 1. ст. 18, ч.1 ст. 27 Конвенції про права дитини , держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч.1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки ст.162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала. Тобто, положеннями вищевказаної статті встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місці проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків. У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з позовної заяви та встановлено в судовому засіданні, що мати малолітньої дитини [PERSON] - відповідачка [PERSON] , без згоди батька дитини [PERSON] , з яким на підставі рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 21.06.2019 року мала проживати малолітня дитина, змінила його місце проживання, залишивши сина проживати у себе та не повернула його батькові і з цього часу перешкоджає йому спілкуватися із сином. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним із батьків є правовою підставою для вимог позивача щодо повернення сина за попереднім місцем проживання, та реєстрації. Таким чином, в судовому засіданні після детального вивчення всіх обставин справи, встановлено, що відповідачка змінила місце проживання малолітнього, [PERSON] , [INFO] без згоди його батька, позивача у справі, з яким згідно рішення суду від 21.06.2019 року залишено проживати малолітню дитину, чим порушила права дитини щодо місця її проживання, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Оболонської у м. Києві районної адміністрації про негайне відібрання малолітньої дитини. Доказів, які б свідчили, що відібрання та передання дитини батьку створюватиме реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставини змінилися так, що повернення дитини суперечить її інтересам суду не надано і судом таких доказів не здобуто. Не проживання дитини за адресою батька і не позбавлення матері батьківських прав та відсутність рішення про відібрання дитини у матері не звільняють останню від виконання судових рішень про визначення місця проживання дитини. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги є обґрунтованими. За таких обставин, позов задовольняється. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, 1. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 5) відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

Outcome: approved