Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 12.02.2015 року у розмірі 12 418.56 гривень, а також витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12.02.2015 року [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4196.4 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими АТ КБ «ПриватБанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладенні кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно цієї статті ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Позивач вказує, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. Відповідно до п. 1.1.3.2.11 Умов і правил банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих в банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості клієнта і третіх осіб, за кредитами, в яких клієнт є поручителем, а також будь-якої іншої заборгованості, яка виникла у клієнта зважаючи невиконаних зобов`язань перед банком. Банк свої зобов`язання виконав. У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 27.11.2019 року виникла заборгованість у розмірі 12418.56, яка складається з: -3863.88 грн. - заборгованість за кредитом; -1864.39 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -6690.29 грн.- заборгованість за пенею. У зв`язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 13.01.2020 року провадження у справі відкрито та її розгляд призначений у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки в судове засідання суд не повідомив. В матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи без участі представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Позивач не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду, у разі виникнення обставин викладених в ч.1 ст.280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився (викликався в судове засідання на 11.02.2020 р., 05.03.2020 р., 08.04.2020 р., та 09.06.2020 р.). Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину своєї неявки в судове засідання відповідач суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який сповіщений про розгляд справи належним чином, від якої не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши надані позивачем документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Судом встановлено, що 28.09.2013 року відповідач підписав Анкету-заяву про приєднання до умов та Правил банківських послугу Приватбанку. Анкета-заява також не містить будь-якої інформації про отриману відповідачем кредитну картку, її кредитний ліміт та тарифний план. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази видачі картки відповідачу, форми цієї картки та строк її дії, а також видачу самого кредиту. Як встановлено п. 1.1.1.52 Договору овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. Тобто, обов`язковою умовою овердрафту є оформлення і видача кредитної карти та відкриття рахунку на ім`я клієнта. В свою чергу, Умови та Правила надання банківських послуг, якими обґрунтовується позов, відповідачем не підписані. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої 27 березня 2020 року в справі № 703/3063/18 / провадження № 61-11260св19 / за касаційною скаргою АТ КБ »Приватбанк» в аналогічній категорії справ, у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Даним рішенням Верховний Суд прийшов до висновку, що в зв`язку з ненаданням банком доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу. Крім того, зазначено, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. В той же час, 12.02.2015 року сторонами була підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. За змістом угоди сторони домовилися зменшити розмір заборгованості, яка виникла за період з дня надання кредиту. Відповідно до п.2 угоди приєднанням до Умов та правил надання продукту кредитних карт банк надав відповідачу, як позичальнику, терміновий кредит шляхом встановлення кредитної лінії на кредитну карту на споживчі цілі в сумі 4196.4 гр. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0.833 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір. Тобто, підписанням вказаної угоди відповідач підтвердив наявність заборгованості перед банком та визнав її. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Виходячи з цього, визнання відповідачем існування заборгованості перед позивачем та підписання угоди про її реструктуризацію, підстави для сумнівів у її існування у суду відсутні. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що в зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за умовами Генеральної угоди та непогашенням кредиту в порядку, визначеному Умовами, виникла заборгованість, яка складається з: -3863.88 грн. - заборгованість за кредитом; -1864.39 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; -6690.29 грн.- заборгованість за пенею. Відповідно до ч. ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові № 175/4576/14 від 17 липня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, умови договорів приєднання розробляються банком,а тому повинні бути зрозумілі усім споживачам, доведені до їх відома, а тому банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. За змістом статей 633, 634 ЦК України другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як зазначено вище, договір між сторонами був укладений у формі Генеральної угоди про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Її підписанням відповідач визнав наявність заборгованості перед банком за умовами кредитного договору. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди банк надає терміновий кредит у сумі 4196.4 гр. на термін 12 місяців з 12.02.2015 року по 29.02.2016 року шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку для споживчих цілей в сумі 4196.4 грн., в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню коштів, виплаті відсотків у розмірі 0.833 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказаній в заяві, Умов та правил у зазначені строки. Погашення заборгованості здійснюється наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти в сумі 369.19 гр. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості по кредиту процентів, а також інших витрат у відповідності з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 29.02.2016 року. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач частково здійснював погашення заборгованості. Таким чином, підписавши Генеральну угоду, відповідач у порядку ст.ст.634 ЦК України прийняла пропозицію позивача та приєднався до договору згідно з умовами та правилами надання банківських послуг на умовах, викладених у зазначеній угоді. Однак, за своїм змістом вказана Генеральна угода є не новою угодою, а реструктуризацію уже наявного боргу, який, згідно з матеріалами справи, виник з укладеного між сторонами кредитного договору, оформленого Анкетою-заявою 28.09.2013 відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. З урахуванням цього, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3863.88 гр. Що стосується відсотків та пені, які позивач просить стягнути з відповідача за Генеральною угодою, суд виходить з наступного. Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, якими позивач обґрунтовує позов, є внутрішніми документами банку, і відповідачем, як позичальником, не підписані. Суд вважає, що надана позивачем роздруківка вказаних документів із сайту банку, не дає можливості ідентифікувати дані документи та їх редакцію станом на момент підписання угоди, а тому не є достатніми для висновку для висновку про стягнення з відповідачки процентів та штрафів, зазначених у ній. Це ж підтверджується правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 / провадження № 14-131цс19 / і не спростовано позивачем при зверненні до суду. Верховний Суд зазначив, що норми ст.634 ЦК України при вирішенні такого спору застосовуватися не можуть, оскільки при зверненні до суду позивач не надав будь-яких доказів, які б свідчили про те, що саме долучені до позову Умови та правила надання банківських послуг, якими обґрунтовуються вимоги позивача з посиланням на дану норму закону, які розміщені на офіційному сайті позивача,діяли при укладенні договору з відповідачем. Крім того, відповідно до ч.1 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Суд вважає, що надані позивачем при зверненні до суду докази укладення договору не дають суду підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Виходячи з цього та викладеного вище, підписання відповідачем Генеральної угоди з метою реструктуризації уже наявної заборгованості, домовленості сторін, викладені в ній, про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватись, як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки не підтверджують зазначених обставин. Виходячи з цього, суд вважає, що надані позивачем Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, не підписані позичальником, а також підписана ним угода про реструктуризацію боргу, не можуть вважатися складовою кредитного договору в розумінні вимог Цивільного кодексу України. За таких обставин надані документи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 28.09.2013 року, шляхом підписання Анкети-заяви та Генеральної угоди від 12.02.2015 року. При вирішенні спору суд також враховує наступне. З точки зору ч.1 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем банківських послуг позивача. Конституційний Суд України в рішенні щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань від 11 липня 2013 року в справі № 112/2013, зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Виходячи з цих обставин та викладеного вище, суд вважає, що вимоги ч. 2 ст.11 Закону України « Про захист прав споживачів» в частині повідомлення відповідача, як споживача, про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, при укладенні кредитного договору та Генеральної угоди з відповідачем, позивачем дотримані не були. Виходячи з цього, невиконання відповідачем умов договору в частині повернення кредитних коштів, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача фактично отриманої суми кредитних коштів відповідно до підписаної сторонами угоди. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17. Відповідно до ч. 1 ст. 141 України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом). Позовні вимоги підлягають задоволенню частково (3863.88), а саме у розмірі 31.11% (3863.88 х100 :12418.56). А тому судовий збір за розгляд справи у пропорційному розмірі - 597.62 грн. слід покласти на відповідача (1921:100 х 31.11%). Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 597,62 грн.

Outcome: partial