Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який збільшував та уточнював /а.с.31,207,208/, та в якому просить поновити його на роботі у відповідача ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» на посаді водія автотранспортних засобів та машиніста автовишки та автогідропідіймача, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, скасувати наказ від 08.07.2015 року № 46 про його звільнення, стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він був звільнений зі займаної посади з 08.07.2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності штату працівників, відповідно до наказу від 08.07.2015 року № 46. Проте, вважає, що ніякого скорочення штату не відбулося, а його звільнили зі займаної посади на ґрунті особистих неприязних відносин між працівником та роботодавцем. Крім того, до моменту звільнення він був профгрупоргом цеху дистанційних майстерень (ЕЧМ) та членом профкому ВП «Львівська дистанція електропостачання», однак його було звільнено без згоди вищестоящого виборного органу спілки залізничників і транспортних будівельників України. Одночасно, діями відповідача йому була нанесена моральна шкода, яка полягає у безпідставному отриманні заробітку. В звязку з наведеним, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, просять позов задовольнити. Представник відповідача ДТГО «Львівська залізниця» проти позову заперечив, подавши до суду письмові заперечення /а.с.47-51,193-195,227-229/, додатково пояснивши, що звільнення позивача відбулося з дотриманням чинного трудового законодавства, крім того, позивачу неодноразово пропонувалися вакантні посади, проте, з незрозумілих причин, відповідач категорично відмовився на них працювати, і тому, відповідач був вимушений звільнити позивача, щодо відсутності згод вищестоящого виборного органу профспілки на звільнення позивача, то відповідач звертався з відповідним поданням а отримання згоди, проте профспілка не повідомила відповідача про прийняте рішення, а відтак, їх адміністрація вважала, оскільки вищестояща профспілка пропустила триденний строк на надання згоди, то в силу ст. 43 КЗпП України фактично надала згоду на розірвання трудового договору з позивачем, просить у позові відмовити. У судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснив, що на час винесення наказу про звільнення позивача від виконував обовязки начальника ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця», він особисто переконував позивача написати заяву, якою погодитися працювати на будь-якій зі запропонованих йому вакантних посад, проте позивач категорично відмовився від цього, і тому він був вимушений винести наказ від 08.07.2015 року № 46 про звільнення позивача, просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник третьої особи ППО ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» - голова первинного профспілкового комітету пояснив, що адміністрація ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» звернулася до їх профкому з поданням від 15.06.2015 року № 600 про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 25.06.2015 року відбулося засідання профкому, на якому був присутній позивач, всі присутні переконували його надати згоду на зайняття будь-якої зі запропонованих йому вакантних посад, проте позивач так і не надав такої згоди, і тому профспілковий комітет, врахувавши, що позивач ні на одну із запропонованих йому посад не дав згоди, надав згоду на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України Суд ухвалив справу розглядати без участі представника третьої особи Дорожнього комітету профспілкової організації Львівської залізниці (надалі - Дорпрофсож Львівської залізниці), який у судове засідання не зявився, проте подав до суду письмові пояснення /а.с.155,156/, в яких повідомив, що Дорпрофсож 16.06.2015 року отримав подання від 15.06.2015 року № 600 про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки питання щодо зміни штатного розпису Львівської дистанції електропостачання, оплати праці неодноразово розглядалося в присутності [PERSON], враховуючи рішення первинної профспілкової організації з цього питання і відмову позивача від запропонованих йому посад президія Дорпрофсожу розглянула подання та прийняла відповідну постанову без виклику позивача. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача та третіх осіб, вивчивши матеріали справи, вважає за необхідним в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку змін організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 05.12.1984 року був прийнятий на посаду водія автомобіля в Львівську дільницю енергопостачання в механічні майстерні /а.с.7 зворот/, а з 18.04.2006 року він працював на посаді водія автотранспортних засобів ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» /а.с.8/, та був звільнений зі займаної посади з 08.07.2015 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у звязку зі скороченням чисельності штату працівників, відповідно до наказу виконуючого обовязки начальника дистанції [PERSON] від 08.07.2015 року № 46 /а.с.10/. Крім того, відповідно до п.1.6 наказу № 976 від 31.12.2013 року «Про перегляд доплат працівникам дистанції» на позивача за його згодою було покладено виконання обовязків машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду та встановлено доплату за суміщення професії в розмірі 25% його годинної тарифної ставки та фактично відпрацьований час /а.с.180-182/. Пунктом 4.4.6 Положення про ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» передбачено, що начальник дистанції здійснює прийом на роботу, переміщення та звільнення працівників згідно з діючого номенклатурою відповідно до порядку, встановленого залізницею та чинного законодавства /а.с.112/. Згідно з наказом № 299/к від 25.06.2015 року ДТГО «Львівська залізниця» з 29.06.2015 року по 02.08.2015 року виконання обовязків начальника ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» було покладено на головного інженера цього ж підрозділу [PERSON] /а.с.142/. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року у п. 16 розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Листом ДТГО «Львівська залізниця» від 27.04.2015 року № НОТ-1/79 було запропоновано ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» привести у відповідність штатний розпис вказаної дистанції з дотриманням вимог чинного законодавства, вивести 0,4 штатної одиниці «Машиніст автовишки та автогідропідіймача» і одну штатну одиницю «Водій автотранспортних засобів» та ввести одну штатну одиницю «Машиніст автовишки та автогідропідіймача», оскільки в обовязки машиніста входить також керування автомобілем, і додаткової оплати за водіння автомобіля не передбачено /а.с.75,76/. Пунктом 1 наказу № 82 від 30.04.2015 року «Про зміни в штатному розписі» ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» було зобовязано інженера з організації та нормування праці привести у відповідність штатний розпис відповідно до кваліфікаційних вимог довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, Випуск 64 «Будівельні, монтажні та ремонтно-будівельні роботи. Будівництво метрополітенів, тунелів та підземних споруд спеціального призначення» по дистанційній майстерні з 01.07.2015 року: 1.1. Ввести посаду: машиніст автовишки та автогідропідіймача 5 розряду -1 штатну одиницю з часовою тарифною ставкою 15,06 грн. 1. 2. Вивести посади: машиніст автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці з часовою тарифною ставкою 15,06 грн.; водій автотранспортних засобів 1 класу (спеціальний автомобіль, вантажопідйомність 4,44т) 1 штатна одиниця з часовою тарифною ставкою 13,20 грн. /а.с.73/. Відповідно до наказу ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» № 83 від 30.04.2015 року «Про вивільнення і працевлаштування працівників дистанційних майстерень» з 01.07.2015 року були скорочені посади машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці з часовою тарифною ставкою 15,06 грн. та водія автотранспортних засобів 1 класу (спеціальний автомобіль, вантажопідйомність 4,44т) 1 штатна одиниця з часовою тарифною ставкою 13,20 грн. /а.с.74/. 30.04.2015 року відповідач належним чином письмовим повідомленням попередив позивача про наступне його вивільнення під розписку, про що свідчить особистий підпис позивача, який міститься в повідомленні /а.с.72/. З аналізу двох штатних розписів ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» на 2015 рік станом на 30.04.2015 року /а.с.125-128/ та на 09.07.2015 року /а.с.129-132/ вбачається, що з штату зазначеної дільниці виведені дві посади, а саме: машиніст автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці та водій автотранспортних засобів 1 класу, а введена була одна штатна одиниця - машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду. За таких обставин, суд приходить до переконання, що дійсно у відповідача мало місце зміна в організації виробництва і праці, а саме у ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» відбулося скорочення чисельності та штату працівників. Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. З аналізу вищевказаної норми ГК України слідує, що визначення чисельності працівників та штатного розпису є виключною компетенцією власника або уповноваженого органу підприємства (установи), а відтак твердження позивача та його представника, що виведення двох вищевказаних посад, які займав позивач, з штатного розпису ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» є незаконним розцінюються судом, як голослівні та безпідставні. Частиною 3 статті 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Як убачається з вищевказаного письмового повідомлення від 30.04.2015 року про вивільнення, відповідач одночасно з попередженням про звільнення запропонував позивачу інші посади, які були вакантні на той час у ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця», зокрема, позивачу була запропонована посада машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду з часовою тарифною ставкою 15,06 грн., яка вводилася до штатного розпису замість двох виведених посад машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду 0,3 штатних одиниці та водія автотранспортних засобів, на яких власне і працював позивач до його звільнення. Проте позивач відмовився від всіх запропонованих йому посад, що підтверджується актом № 1 від 11.06.2015 року, який складений працівниками ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» /а.с.67/, а також, підтверджено самим позивачем у судовому засіданні. 08.07.2015 року позивачу повторно були запропоновані посади, які були вакантні в ДТГО «Львівська залізниця» /а.с.69,70/, від яких позивач повторно відмовився, що підтверджується актом № 2 від 08.07.2015 року, який складений працівниками ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» /а.с.68/, а також, підтверджено самим позивачем у судовому засіданні. Крім того, позивачу в судовому засіданні неодноразово пропонувалося представниками відповідача та третіх осіб зявитися в адміністрацію ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» для написання заяви про його працевлаштування, проте позивач ніяким чином на вказані пропозиції не зреагував. За таких обставин, суд вважає, що відповідачами не було порушені вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України стосовно пропозиції роботи. Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст.40 та пунктами 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина пер на ст. 43 КЗпП України). Відповідно до ч. 3 ст. 252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Згідно з довідкою первинної профспілкової організації ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» від 20.08.2015 року № 23 позивач до моменту звільнення був профгрупоргом цеху дистанційних майстерень (ЕЧМ) та членом профкому ВП «Львівська дистанція електропостачання» /а.с.44/. Адміністрація ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» звернулася до профспілкового комітету зазначеного відокремленого підрозділу з поданням від 15.06.2015 року № 600 про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с.62/. Як убачається з витягу протоколу засідання профспілкового комітету ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» від 25.06.2015 року № 139, на якому був присутній позивач, профспілковий комітет, врахувавши, що позивач ні на одну із запропонованих йому посад не дав згоди, надав згоду на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с.5,6/. Таким чином, виборний орган профспілки, членом якої є позивач, надав попередню згоду на його звільнення. Крім того, 15.06.2015 року адміністрація ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» звернулася до Дорожнього комітету профспілкової організації Львівської залізниці, який є вищим органом профспілки, членом якої являється позивач, з аналогічним поданням № 601 про надання згоди на звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України /а.с.124/. У своїх письмових поясненнях Дорпрофсожу Львівської залізниці підтвердив, що ними 16.06.2015 року було отримане зазначене подання. Частиною 3 статті 43 КЗпП України передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Проте на момент звільнення позивача 08.07.2015 року відповідач не мав письмової згоди від Дорпрофсожу Львівської залізниці на звільнення позивача, оскільки рішення по поданню № 601 від 15.06.2015 року в трьохденний строк так і не було прийняте, зазначена обставина визнається всіма учасниками судового процесу, і тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. У позові та своїх поясненнях позивач та його представник зазначають, що звільнення члена виборного органу первинної профспілкової організації підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки) без попередньої згоди на це виборного органу первинні профспілкової організації профспілки та вищестоящого органу цієї профспілки (об'єднання профспілок) є порушенням вимог статей 43, 252 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 р. № 1045-ХІУ та є підставою для визнання звільнення незаконним (аналогічний висновок міститься у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 23 квітня 2014р. у справі № 6-30цс14). Разом з тим, у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року судам було розяснено, що встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі. Під час розгляду даної справи, а саме: 13.08.2015 року президія Доржпрофсожу Львівської залізниці постановою № П-27 надала згоду на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України по скороченню штату працівників /а.с.123/, провівши засідання президії, що підтверджується витягом з протоколу № П-27 08.10.2015 року /а.с.157/. Беручи до уваги, що виборний орган профспілки, членом якої є позивач [PERSON], надав попередню згоду на його звільнення, а також те, що відповідач завчасно звернувся до вищого виборного органу цієї професійної спілки з поданням про надання згоди на звільнення позивача, і на даний час така згода отримана, враховуючи, що у відповідача мало місце скорочення чисельності і штату працівників, а позивач категорично відмовляється працювати на будь-якій іншій посаді, ніж та яка була виведена зі штатного розпису відповідача, суд приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено відповідно до вимог чинного законодавства. Оскільки в судовому засіданні достовірно зясовано, що вищестоящий орган профспілки, членом якої є позивач, надав згоду на його звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, хоча така згода і була отримана вже після звільнення позивача, а відтак, беручи до уваги розяснення, які містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, суд приходить до висновку, що лише відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є безумовною підставою для поновлення працівника на роботі, суд приходить до висновку, що висновок Верховного Суду України, який міститься в постанові від 23 квітня 2014р. у справі № 6-30цс14, не може бути врахований, як підстава для поновлення позивача в даній конкретній справі. Крім того, наказом ВП «Львівська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця» від 24.11.2015 року № 27 «Про зміну в штатному розписі» посада машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду з часовою тарифною ставкою 15,06 грн. виведена зі штатного розпису дистанції/а.с.170/, а автомобіль ЗІЛ-131, реєстраційний номер ВС 5496АР, на якому працював позивач, був переданий відповідачем у ВП «Рівненська дистанція електропостачання ДТГО «Львівська залізниця що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу від 24.11.2015 року /а.с.169/. Враховуючи вищевказане, суд, приходить до висновку, що звільнення позивача було проведено відповідачем з дотриманням вимог чинного трудового законодавства, і тому підстав для скасування наказу від 08.07.2015 року № 46 про звільнення [PERSON] з посади водія автотранспортних засобів немає, як і відсутні підстави для поновлення позивача на зазначеній посаді. Щодо позовних вимог про поновлення позивача на посаді машиніста автовишки та автогідропідіймача 5 розряду, то така вимога є безпідставною, оскільки позивач не приймався відповідачем на роботу на вказану посаду, крім того, позивач особисто не дав згоду відповідачу працювати на вказаній посаді, коли така була запропонованих йому серед наявних вакантних посад. Щодо позовних вимог про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, то ці дві вимоги є похідними від позовних вимог про скасування наказу на звільнення та поновлення на роботі, беручи до уваги, що у задоволенні вказаних вимог було відмовлено, то і правових підстав для задоволення похідних вимог також немає. Враховуючи наведене, суд, оцінивши в сукупності добуті у судовому засіданні докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки позовні вимоги є необґрунтовані та безпідставні, доводи позивача спростовуються доказами відповідача, а відповідач при звільненні ніяким чином не порушив трудових прав позивача.

Outcome: dismissed