Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з [PERSON] , посилаючись на те, що [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 12.06.2013 року та отримав кредит у розмірі 7547,87 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. При укладенні Кредитного договору сторони керувались ч. 1 ст. 634, 1054, 526, 527, 530 ЦК України. 13.03.2015 року позичальник [PERSON] помер. Відповідач постійно проживав на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем, а тому відповідно ст.ст. 1218, 608, 1219, 1268 ЦК України відповідач [PERSON] прийняв спадщину. 26.08.2018 року позивачем була направлена претензія кредитора до Покровської державної нотаріальної контори. Таким чином, відповідач прийняв спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника. Спадкування обов`язків відбулося відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором становить 7449,31 грн., яка складається з наступного: 5511,77 грн. - заборгованість за кредитом; 884,80 грн. - заборгованість за відсотками; 1052,74 грн. - заборгованість з комісії та пені. В зв`язку з чим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 7449,31 грн. за кредитним договором та судові витрати по справі. Ухвалою Покровського районного суду Дніпропетровської області від 14.07.2020 року було залучено до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору ще двох спадкоємців померлого - [PERSON] та [PERSON] , оскільки від позивача не надходило клопотань про залучення їх до участі у справі в якості співвідповідачів. В судове засідання сторони та треті особи не з`явилися, повідомлені про час, дату та місце судового засідання належним чином. Представник позивача надав заяву за вх.№ 2777/20-Вх від 21.04.2020 року про розгляд справи без його участі, позов підтримує, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Зазначає, що необхідні докази є в матеріалах справи, клопотання та заяви з боку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відсутні. Відповідач, будучи належним чином сповіщеним про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, направивши заяву про розгляд справи в його відсутності, проти позову заперечує. Треті особи [PERSON] та [PERSON] направили заяви про розгляд справи в їх відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечують. 26.05.2020 року відповідач [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву в якому вказав на те, що будь-якого договору комісії між померлим [PERSON] , [PERSON] та позивачем не укладалося, крім того, поняття «комісія» не використовується у цивільному кодексі у кредитних правовідносинах. З позовної заяви неможливо встановити, які суми зазначені як пеня, а які - комісія. З доданих до матеріалів справи документів видно, що [PERSON] було підписано не кредитний договір, а згоду на приєднання до правил надання продукту кредитних карт. В порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» АТ КБ «ПРИВАТБАНК» взагалі не було повідомлено про умови надання кредиту, додані до матеріалів справи Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не надавалися та [PERSON] не підписувалися. Крім того, будь-які копії документів, як-то копію договору чи навіть копії заяви позичальника АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порушення вимог ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» [PERSON] не було надано. В обгрунтування свого відзиву відповідач посилається на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Крім цього відповідач вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню через сплив позовної давності. Відповідач вказує на те, що для погашення суми заборгованості за основаним тілом кредиту, а також процентами встановлено щомісячний платіж, тобто сторони договору встановили і строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості, прострочена заборгованість за кредитними зобов`язаннями у [PERSON] виникла з 30.05.2014 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом банк звернувся, відповідно до дати, зазначеної у позовній заяві, 10.02.2020 року, з позовною заявою у новій редакції - 27.04.2020 року. Відповідач вказує, що позовна давність до вимог про стягнення пені спливла 30.05.2015 року, а до інших вимог - 30.05.2017 року. Таким чином, сплив строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову за клопотанням сторони. Крім цього, відповідач вказує на те, що позовні вимоги пред`явлені лише до нього, хоча існує ще два спадкоємці померлого, які вчасно подали заяви про прийняття спадщини. Позивач направив відповідь на відзив, в якому зазначив, що відповідач не надав суду жодних доказів наявності інших спадкоємців позичальника. При цьому позивач зазначає, що якщо кредитор не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом 6 місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч. 3 ст. 1281 ЦК України). Щодо форми кредитного договору, то позивач зазначив, що укладення кредитного договору здійснюється за принципом укладення банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням Генеральної угоди позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, що разом складає кредитний договір. Позивач зауважує, що ЗУ «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні правовідносини. Стосовно ознайомлення позичальника з Умовами кредитування, то позивачем суду надана копія Генеральної угоди від 12.06.2013 року, з якої чітко вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Позичальником вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що останній погодив наступне: «Я згоден з тимм, що Генеральна угода, разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між мною та Банком Кредитний Договір. Я ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банку». Також з Генеральної угоди чітко вбачається, що Позичальником встановлено поточну процентну ставку у розмірі 1,5% (18% на рік), вказано розмір комісій та штрафів тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Щодо строку пред`явлення кредиторських вимог до спадкоємця, то позивач зазначив, що про смерть позичальника [PERSON] йому стало відомо15.08.2018 року, а 26.08.2018 року у встановлений ст. 1281 ЦК України строк, банк заявив претензійну вимогу до спадкоємців боржника, шляхом направлення на адресу Покровської державної нотаріальної контори претензії кредитора. Треті особи [PERSON] та [PERSON] направили письмові заперечення проти позову, які за своєю суттю зводяться до доводів, що викладені у відзиві на позовну заяву відповідача [PERSON] . Суд, дослідивши зібрані письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.06.2013 року між ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а. с. 31). Згідно цієї ж угоди видно, що [PERSON] її не підписував, оскільки підпис та дата з боку [PERSON] на цій угоді взагалі відсутня (а.с. 31). Таким чином, зазначені в позовній заяві відомості про нібито отримання [PERSON] 12.06.2013 року строкових кредитних коштів шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 7547,87 грн. - не відповідають дійсності та спростовуються наданими доказами самим позивачем у справі. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Суд не в змозі встановити з наданих позивачем доказів, факт отримання відповідачем у справі кредитних коштів та їх суми, так само як і встановити сам факт укладення Генеральної угоди через відсутність на цьому документі підпису позичальника. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини мали виникнути між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів»). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не надав підписаних позичальником Генеральної угоди та Умов та Правил надання продукту кредитних карт. Наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. У той же час, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження №14-131 цс 19 та правовій позиції, викладеній у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, провадження №61-11260св19. В якості підстав відмови в задоволенні позовних вимог відповідач вказує на сплив строку позовної давності, однак, суд не застосовує до спірних правовідносин сплив позовної давності через нікчемність правочину та неможливість встановлення дати виникнення як основного зобов`язання, так і строк дії зобов`язання через його відсутність (Генеральна угода не була укладена в належний спосіб). Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. До того ж, згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Як вбачається з копії спадкової справи, спадкоємцями [PERSON] , померлого [INFO] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] які прийняли спадщину шляхом подання відповідних заяв до нотаріальної контори, однак, позивач залучив до участі у справі лише одного спадкоємця. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі відмови в задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed