Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, з урахуванням уточнень (а.с.45-48), просить суд захистити права позивача як споживача послуг, наданих відповідачем, шляхом визнання недійсним договору №00020 фінансового лізингу, укладеного 08.07.2015р. між позивачем та відповідачем. Крім того, просить стягнути з відповідача на свою користь авансовий платіж у розмірі 27 810,00 грн., а також завдану відповідачем моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. Водночас, просить суд стягнути з відповідача на свою користь понесені позивачем при зверненні до суду судові витрати, а саме: 298,10 судовий збір; 1500,00 грн. витрати на правову допомогу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 08.07.2015р. між ним та відповідачем було укладено договір №00020 фінансового лізингу, за умовами якого відповідач, в особі представника [PERSON], взяв на себе зобов'язання придбати у продавця автомобіль марки SSang Yong Korando вартістю 309 000,00 грн., та, у подальшому передати у користування позивача на умовах, визначених даним договором. При цьому, на вимогу представника відповідача [PERSON] позивач, перед укладанням вказаного договору, сплатив 27 810,00 грн., що дорівнює 9% від вартості предмета лізингу. Після підписання вказаного договору він звернувся до відповідача для отримання предмета лізингу, та, отримав роз'яснення відповідача, у яких останній зазначив, що, для отримання ним, позивачем, вказаного автомобілю, йому необхідно внести 50% авансового платежу на користь відповідача. Рахунок на сплату авансового платежу він не отримав, та, 25.07.2015р. звернувся до відповідача із заявою про повернення йому 27 810,00 грн. Відповідач, в свою чергу, відмовив повернути йому вказану суму, посилаючись на те, що, зазначені кошти не є авансовим платежем, а є платежем за оформлення договору. Разом з цим, враховуючи, що, вищевказаний договір фінансового лізингу відповідно до вимог ст.ст.798, 799 ЦК України, не було посвідчено нотаріально, вважає що, вказаний договір є недійсним, що, в свою чергу, є підставою для повернення відповідачем отриманих від позивача коштів у сумі 27 810,00 грн. Крім того, враховуючи, що, вищевказаними діями відповідача йому було завдано моральної шкоди, просить суд стягнути з відповідача на свою користь 2000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, а також стягнути понесені ним при зверненні до суду судові витрати. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій позов підтримав, та, водночас, просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. В судове засідання представник відповідача не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Водночас, надав суду письмове заперечення на позов (а.с.62-67), у якому зазначив, що, укладений з позивачем договір №00020 фінансового лізингу не підлягав нотаріальному посвідченню, тому, позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що задоволенню не підлягають. Вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. При цьому, згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 08.07.2015р. між позивачем та відповідачем укладено договір №00020 фінансового лізингу, за умовами якого відповідач, в особі представника [PERSON], взяв на себе зобов'язання придбати у продавця автомобіль марки SSang Yong Korando вартістю 309 000,00 грн., та, у подальшому передати вказаний автомобіль у користування позивача на умовах, визначених даним договором. Згідно преамбули ЗУ «Про фінансовий лізинг» N 723/97-ВР від 16.12.1997р., цей Закон визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Згідно ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» N 723/97-ВР від 16.12.1997р., фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст.2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» N 723/97-ВР від 16.12.1997р.,, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ч.2, 3 ст.806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст.6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» N 723/97-ВР від 16.12.1997р., договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. З вищенаведеного випливає, що, ні нормою ст.806 ЦК України, ні ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» N 723/97-ВР від 16.12.1997р., який безпосередньо визначає загальні правові засади фінансового лізингу, не встановлено обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, що, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що, форма укладеного між сторонами договору №00020 фінансового лізингу відповідає вимогам законодавства, яке діяло на момент підписання договору, і не є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Вищенаведене, в свою чергу, виключає можливість застосування судом наслідків недійсності правочину, передбачених ст.216 ЦК України. Крім того, як встановлено судом, на виконання умов вищевказаного договору, позивачем було сплачено платіж за оформлення договору, а саме визначений договором першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладання договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір вказаного платежу становить 9% від вартості предмета лізингу. При цьому, ст.4 вищевказаного договору визначено, що, лізингодавець зобов'язаний купити предмет лізингу для передачі його у користування лізингоодержувачу виключно після того, як лізингодавець отримає від лізингоодержувача такі платежі: - Платіж за оформлення договору; - Авансовий платіж; - різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9, або п.9.5. даного договору. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у п.17.2 вищевказаного договору, підписання цього договору та додатків до нього, є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Таким чином, з вищенаведеного суд вбачає, що, на час укладання вищевказаного договору сторони дійшли згоди щодо сплати позивачем платежу за оформлення договору, розмір якого складає 9% від вартості предмета лізингу. Вищевказана обставина, в свою чергу, дає підстави суду дійти висновку, що, сплачена позивачем сума у розмірі 27 810,00 грн., що дорівнює 9% від вартості предмета лізингу, не є авансовим платежем, і не може бути стягнута з відповідача у судовому порядку, оскільки є платою за оформлення вищевказаного договору. Крім того, вищевказані обставини також дають підстави суду дійти висновку, що, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача моральної шкоди є безпідставним, та такими, що задоволенню не підлягають. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, суд,

Outcome: approved