Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 15.02.2007 р. між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №8/2007/840-К/1817 -А, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 11 316,83 дол. США з виплатою процентної ставки в розмірі 13,99% строком до 14.02.2012 р. Згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язаний повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом. П. 3.3.2 кредитного договору встановлений мінімальний необхідний платіж за користування кредитними коштами, розмір якого складає 264,82 дол. США; відповідно до п. 3.3.3 договору позичальник повинен вносити мінімальний платіж щомісячно до 20 числа поточного місяця. Як зазначається позивачем при зверненні до суду банк належним чином виконав свої зобов'язання по видачі кредиту, утім, відповідач порушив умови договору та станом на 31.07.2012 р. розмір заборгованості складає: 167 082,34 грн., з яких: по кредиту - 87 791,04 грн., по штрафам - 9 045,54 грн., пеня - 18 379,42 грн. Про стягнення даної суми у позові й заявлено відповідну вимогу; підставу позову становлять приписи ст.ст. 525, 526, 549, 589, 590, 625, ч. 1 та ч. 2 ст. 1050, ст. 1054 ЦК України. У судове засідання позивач не з'явився, утім, в особі представника за довіреністю надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника позивача, та в якій не заперечував проти заочного розгляду справи та в якій просив суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач скористався правом надання заперечень проти позову, в яких зазначив, що відповідно до ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, а згідно з ч. 2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договорів про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Згідно ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Стаття 549 Цивільного кодексу України визначає пеню як один із різновидів неустойки - грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Якщо мова йде про неустойку (пеню) встановленій у грошовій сумі, то її розмір встановлюється договором або законом. При цьому згідно ст. 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки встановлений законом може бути збільшений у договорі. Розмір пені, як штрафної санкції повинен бути встановлений у договорі, що регулює той чи інший вид правовідносин. Розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ. В той же час строки позовної давності, які застосовуються до стягнення штрафних санкцій (пені) встановлюються Цивільним кодексом України, відповідно до ст. 257 якого загальний строк позовної давності складає три роки. Однак цим же Кодексом встановлено що до пені законом може бути встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно до ст. 258 Цивільного кодексу до пені застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже для нарахування пені застосовується строк у шість місяців, а для її стягнення позовна давність в один рік. На переконання відповідача позивач звернувся із позовом з пропуском строку позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, через що ця вимога задоволенню не підлягає. З приводу вимоги позову про стягнення штрафу, то, на переконання відповідача, пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій, та заявлені позивачем вимоги про одночасне стягнення з відповідача штрафу та пені за прострочення сплати суми кредиту та відсотків переконливо свідчать про безпідставне намагання кредитора застосувати до боржника (відповідача) подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те ж порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідач просив суд в письмових запереченнях позов задовольнити частково: стягнути з відповідача на користь позивача на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість по кредитному договору у розмірі 139 657,38 грн., а що стосується інших вимог - відмовити за безпідставністю. Представник відповідача просив в окремо наданій суду заяві розглядати справу у відсутності відповідача. Врахував заяви представника позивача та заперечення відповідача, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають із підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), та ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604 - 609 ЦК України, та за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання. Як було встановлено судом, 15.02.2007 р. між сторонами в даній справі був укладений кредитний договір №8/2007/840-К/1817 -А, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 11 316,83 дол. США з виплатою процентної ставки в розмірі 13,99% строком до 14.02.2012 р. Згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язаний повертати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом. Пунктом 3.3.2 кредитного договору був встановлений мінімальний необхідний платіж за користування кредитними коштами, розмір якого складає 264,82 дол. США; відповідно до п. 3.3.3 договору позичальник повинен вносити мінімальний платіж щомісячно до 20 числа поточного місяця. Судом встановлено, що банк належним чином виконав зобов'язання за договором та надав кредит, утім, відповідач порушив умови договору, допустив утворення заборгованості, та станом на 31.07.2012 р. розмір заборгованості складає: 167 082,34 грн., з яких: по кредиту - 87 791,04 грн., по штрафам - 9 045,54 грн., пеня - 18 379,42 грн. Згідно зі змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, як це передбачено статтею 617 ЦК України; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 ЦК). Таким чином, з урахуванням того, що відповідач порушив умови договору, допустив його невиконання, та з урахуванням того, що на виконання ст. 625 ЦК боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, для суду вбачаються підстави для задоволення позову. Водночас, суд частково погоджується із слушністю доводів представника відповідача щодо пропущення з боку позивача строку позовної давності до вимоги про стягнення пені. Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку пені за прострочення сплати мінімального платежу початок періоду нарахування пені позивач пов'язує із наступними періодами: 31.07.2011 р. - 20.08.2011 р., 21.08.2011 р. - 22.08.2011 р., 23.08.2011 р. - 20.09.2011 р., 21.09.2011 р. - 20.10.2011 р. і т. ін. Позов заява була направлена до суду 07.09.2012 р. (штемпель на поштовому конверті), тому вимоги про нарахування пені за період 31.07.2011 р. - 20.08.2011 р., 21.08.2011 р. - 22.08.2011 р., 23.08.2011 р. - 07.09.2011 р. є такими, що подані поза строками позовної давності в 1 рік (в сумі 211,22 грн. /110,90 грн. + 12,60 грн. + 87,72 грн. /). Що стосується заперечень відповідача щодо неможливості застосування пені та штрафу, то суд не погоджується із даними доводами; штраф та пеня в силу ст. 549 ЦК України є видами неустойки, та одночасне їх застосування за умови порушення боржником зобов'язання не унеможливлено. Разом з тим, приймаючи рішення щодо заявлених позивачем вимог, суд враховує, що кредитний договір є дійсним і неоспореним, є актом волевиявлення сторін, що підтверджує їх згоду виконувати умови, які вони для себе передбачили, у тому числі щодо розміру та нарахування пені, тому суд дійшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, яка склалася станом на 31.07.2012 р., в розмірі 115 004,78 грн., з яких: по кредиту - 87 791,04 грн., по штрафам - 9 045,54 грн., пеня - 18 168,20 грн. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial