Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору у нього станом на 17.06.2015 року, виникла заборгованість у сумі 35786,75 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 792595,60 грн.) яка складається з: - 30882,37 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 683974,67 грн.) - заборгованість за кредитом; - 1945,94 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 43098,17 грн.) - заборгованість по сплаті відсотків; - 2958,44 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 65522,76 грн.)- пеня, за невчасну сплату кредиту та відсотків. Вказані суми просив стягнути з відповідача. 25.09.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. 07.12.2015 року відповідачкою до суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи в зв'язку з тим, що вона перебуває на лікуванні. В зв'язку з зазначеним клопотання судом було відкладено розгляд справи. Проте, ні 28.01.2016 року, ні 29.02.2016 року, відповідач в судове засідання не з'явився, повноважного представника в судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, не зважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, що був повідомлений про час та місце розгляду справи належним чином, відповідно до вимог ст. 74, 75, 76, 77 Цивільного процесуального кодексу України. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 014/4038/74/48249 (надалі - договір), за умовами якого Банк надає Позичальнику кредит у розмірі 38000,00 доларів США, із строком повернення до 27.10.2026 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14 % річних, а Позичальник зобов'язується повертати кредит та сплачувати відсотки щомісячно, відповідно до Графіка повернення кредиту і сплати процентів. З матеріалів справи вбачається, що позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі та надав відповідачу кредит в розмірі 38000,00 доларів США. 10.09.2009 року між сторонами була укладена Додаткова угода № 1, в зв'язку з чим Графік погашення кредиту та сплати інших платежів було викладено в новій редакції в Додатку № 1, 2, який є невід'ємною частиною Додаткової угоди № 1. Однак, в порушення умов договору в частині обов'язку забезпечувати погашення грошових зобов'язань згідно графіку погашення кредиту відповідно до Додаткової угоди № 1 відповідач належним чином не виконав, в зв'язку з чим у нього виникло прострочене зобов'язання з погашення кредиту. В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору у нього станом на 17.06.2015 року, виникла заборгованість у сумі у сумі 35786,75 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 792595,60 грн.) яка складається з: - 30882,37 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 683974,67 грн.) - заборгованість за кредитом; - 1945,94 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 43098,17 грн.) - заборгованість по сплаті відсотків; - 2958,44 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 65522,76 грн.)- пеня, за невчасну сплату кредиту та відсотків. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 Цивільного кодексу України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до п.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Суд відзначає, що зазначений вище договір підписаний в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнаний недійсними, як і Додаткова угода № 1 до нього. Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 Цивільного кодексу України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований тому позовні вимоги щодо стягнення боргу, що складає: - 30882,37 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 683974,67 грн.) - заборгованість за кредитом; - 1945,94 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 43098,17 грн.) - заборгованість по сплаті відсотків, визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Як передбачено ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовані Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», положеннями якого встановлено, що за прострочку платежу, платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст. 1 Закону). Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. В п.10.1. договору сторони погодили, що у разі несвоєчасного виконання грошових зобов'язань за договором щодо погашення кредиту та відсотків по ньому відповідно до графіку, позивач нараховує відповідачу пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Враховуючи зазначене, вимога позивача про стягнення 2958,44 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ 65522,76 грн.) - пені, за невчасну сплату кредиту та відсотків, є обґрунтованою в зв'язку з чим підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем.

Outcome: approved