Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, яким просив стягнути з відповідача на його користь незаконно отриману винагороду в розмірі еквівалентній 6 700 доларів США. В обґрунтування позову посилався на те, що 29.11.2011 року він мав намір придбати у [PERSON] автомобіль Фольцваген, 2006 року, реєстраційний номер [NUMBER], в результаті чого [PERSON] видав на його ім'я довіреність з правом продажу та обміну вищевказаного автомобіля. При оформленні довіреності відповідач висловив своє небажання безпосередньої укласти договір купівлі - продажу, оскільки на момент вчинення довіреності у останнього була зламана нога, проте пообіцяв укласти договір купівлі - продажу автомобіля вже після його одужання. При видачі довіреності приватним нотаріусом [PERSON] було перевірено зазначений автомобіль на предмет його обтяжень, які були відсутні. Але 29.08.2012 року у позивача було викрадено документи на даний автомобіль та при зверненні до ДАІ з метою поновлення документів, ним було виявлено, що автомобіль перебуває у розшуку на підставі постанови Московського ВДВС Харківського МУЮ. Після отримання даної інформації він звернуся до відповідача з метою повернення йому грошових коштів за автомобіль в розмірі 6 700 доларів США, тоді як сам позивач пообіцяв, в свою чергу повернути йому автомобіль, проте і на теперішній час грошові кошти йому повернуті не були. Позивач, посилаючись на положення ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на користь позивача незаконно отриману винагороду в сумі 6 700 доларів США. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення. Відповідач у дане судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проте раніше в судовому засіданні від 09.10.2014 року пояснив, що коли оформлювалась довіреність на нього, а згодом, на [PERSON], то він не знав про те, що автомобіль перебуває у заставі Банка, оскільки він жодним чином не причетний до передачі автомобіля Фольцваген [NUMBER] в заставу, крім того, з [PERSON] була домовленість тільки щодо видачі довіреності, у зв'язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, дослідивши докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Довіреністю від 31.12.2010 року [PERSON] уповноважив [PERSON], [PERSON], які діють незалежно один від одного, бути його представником в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, у тому числі, в органах Державтоінспекції, нотаріату з питань, пов'язаних з розпорядженням (продати, обміняти, крім дарування), страхуванням та експлуатацією належного йому автомобілю Фольцваген, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. У свою чергу [PERSON], який діяв від імені [PERSON], довіреністю від 29.11.2011 року в порядку передоручення уповноважив [PERSON] бути представником власника в усіх державних, громадянських та інших органів і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, у тому числі в органах Державтоінспекції, нотаріату з питань, пов'язаних з розпорядженням (продати, обміняти, крім дарування), страхуванням та експлуатацією належного власнику автомобілю Фольцваген, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 29.11.2011 року [PERSON] написав розписку в якій зазначив, що він отримав за автомобіль від [PERSON] 6 700 доларів США. Факт передачі грошових коштів за автомобіль та самого автомобіля сторонами не заперечувався. Таким чином, за своєю суттю вказані дії є доказом того, що між [PERSON] та [PERSON], відбулася відплатна угода внаслідок якої на підставі довіреності до останнього перейшли всі права володіння, користування та розпоряджання майном. Однак, позивач не скористався своїм правом, наданим довіреністю зняти автомобіль з обліку в органах ДАІ та зареєструвати його на себе чи на третіх осіб. Отже, враховуючи добровільність дій позивача по передачі грошових коштів, будь-яких порушень, які б свідчили про безпідставність отримання їх [PERSON] суд не вбачає. Крім того, позивач посилався на те, що на підставі договору застави від 22.06.2006 року автомобіль Фольцваген, реєстраційний номер [NUMBER], перебуває в заставі у Банку. Необхідно зауважити, що даний автомобіль був переданий в заставу у 2006 році саме власником транспортного засобу [PERSON], а ні відповідачем [PERSON]. Як пояснював в судовому засіданні [PERSON] йому взагалі було невідомо, що даний автомобіль перебував на час видачі довіреності у заставі Банка. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, позивач в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України зобов'язаний довести саме ті обставини, на які він посилається, а відповідно до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні позивач зазначав, що відповідач після видачі довіреності, зобов'язався у подальшому укласти договір купівлі - продажу транспортного засобу. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. Необхідно наголосити, що згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, відпала. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однією особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичного змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Указаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Із системного аналізу положень ЦК України можна дійти висновку про те, що правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другоюстатті 11 ЦК України. Оскільки доручення, видане [PERSON] на ім'я [PERSON] не скасоване і діє, а також не скасоване і діє доручення, видане відповідачем позивачу, тому виключається можливість застосування до спірних правовідносин положень частини першої статті 1212 ЦК України. На підставі викладено вище, суд вважає, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed