Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, вказуючи, що він працював у відповідача на посаді начальника відділу матеріально-технічного постачання та збуту. 25.05.2020 він був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору щодо виплати заробітної плати. Сума боргу з виплати заробітної плати становить 81441,20 грн., яка станом на день звернення до суду з позовом так і не виплачена. Крім того, оскільки станом на 10.09.2020 заробітна плата так і не виплачена, чим здійснена затримка у її виплаті, а тому, враховуючи, що з 25.05.2020 по 10.09.2020 - 76 робочих днів прострочки виплати, позивач просить стягнути середній заробіток за вказаний час затримки у розмірі 49850,68 грн. Також просить стягнути 20 000 грн. моральної шкоди, оскільки невиплата відповідачем заробітної плати призвела до виникнення у нього сильних душевних хвилювань та порушення звичного ритму життя, так як він має на утриманні дружину і неповнолітнього сина, які, внаслідок порушення відповідачем його прав на оплату працю, були позбавленні гідного матеріального забезпечення. Крім того, просить стягнути 5000 грн., у зв`язку зі зверненням до адвоката за правовою допомогою. Ухвалою суду від 02.10.2020 справу відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання. 22.10.2020 до суду надійшов відзив на позов, згідно якого, відповідач позовні вимоги визнає частково, а саме визнає всі позовні вимоги крім вимоги про стягнення моральної шкоди, вказуючи, що моральна шкода може бути компенсована, у випадку наявності вини, однак вина підприємства у невиплаті заробітної плати позивачу відсутня, оскільки остання виникла у зв`язку з ненадходженням замовлень. У судове засідання позивач з`явився, позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на викладені в заяві обставини. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив на позовну заяву, вказуючи, що не визнає вимогу в частині стягнення моральної шкоди, решту вимог позивача - визнає. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (ХКЕПОП) на посаді начальника відділу матеріально-технічного постачання та збуту та 25.05.2020 був звільнений із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати (ч.3 ст. 38 КЗпП). (а.с. 16-17) Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України,- при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачеві в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі, а з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до довідки про заробітну плату, виданої Директором ХКЕПОП Черкашиним О.В. та в.о. головного бухгалтера - Гомоніловою А.І.- станом на 13.07.2020 сума заборгованості перед [PERSON] складає 81 441,20 грн. (а.с.13) Вказану сума боргу представник відповідача визнав в судовому засіданні, підтвердивши, що станом на день розгляду справи вказана сума позивачу так і не виплачена. Таким чином, враховуючи наявність в підприємства боргу перед позивачем з виплати заробітної плати, у зв`язку зі звільненням, вказаний борг визнається відповідачем, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 81441,20 грн. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено з відзиву відповідача та пояснень в судовому засіданні, спір щодо розміру належних звільненому працівникові сум - відсутній. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р.,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,- середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Позивачем надано довідку від 13.07.2020 №18 про його доходи з грудня 2019 року по травень 2020 року. (а.с.14) Виходячи з відомостей вказаної довідки, розрахунок середньоденного заробітку позивача становить: 27549,42 грн. (заробітна плата за останні два місяця, що передували звільненню, а саме за березень та квітень 2020 року) / 42 (кількість робочих днів у березні та квітні) = 655,93 грн. З дати звільнення 25.05.2020 по дату, заявлену позивачем при обрахунку затримки виплати заробітної плати, а саме по 10.09.2020, минуло 76 днів. Тому середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 25.05.2020 по 10.09.2020 становить 76 днів х 655,93 грн. = 49850,68 грн. Вказана сума визнається відповідачем та не оспорюється ним, а тому, враховуючи порушення зобов`язань з виплати заробітної плати, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 49 850,68 грн. середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати станом на 10.09.2020 При вирішення питання про стягнення з відповідача 20 000 грн. моральної шкоди, суд виходить з наступного. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, відповідно до положень якої передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата заробітної плати визнається позивачем. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 у цивільній справі №362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Дійсно, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків як ним, так і його сім`єю, яка перебуває на його утриманні. Ситуація, яка склалася, дійсно вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї, у зв`язку з втратою гідного матеріального забезпечення. Разом з тим, суд вважає, що вимоги позивача про відшкодування на його користь моральної шкоди, хоча і ґрунтуються на діючому законодавстві України, але вони не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки суд не може погодитись із запропонованим позивачем розміром відшкодування моральної шкоди. Але приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач хвилювався, зазнав моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд вважає, що буде доцільним та справедливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. Стосовно заявлених позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підтвердження виконання адвокатом умов договору про надання правових послуг до позовної заяви додано договір про надання правової допомоги від 28.08.2020, акт прийняття-передачі наданих послуг до договору від 28.08.2020. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 5000 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної вимоги про стягнення заробітної плати, тому у порядку ст. 141 ЦПК України суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави у розмірі 840,80 грн., крім того, враховуючи повне задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку, за яку позивачем сплачено судовий збір, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 840,80 грн. Також, оскільки позовну вимогу про стягнення моральної шкоди, за яку позивачем сплачено 840,80 грн. судового збору, задоволено частково, а саме на 50%, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача пропорційно частці задоволених вимог - 50% сплаченого ним судового збору, у розмірі 420,40 грн. Сплачений позивачем судовий збір у розмірі 420 грн. 40 коп. за вимогу, в задоволенні якої судом відмовлено - залишити за позивачем.

Outcome: partial