Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості, покликаючись на те, що 18 грудня 2015 року він позичив відповідачу гроші в сумі 26800,00 доларів США строком до 01 квітня 2016 року.. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року з відповідача стягнуто заборгованість, однак на даний час відповідач має заборгованість за користування грошовими коштами в розмірі 35237,18 грн. 3% річних, 166084,72 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБ України, 151919,82 грн. інфляційних втрат за період з 31 серпня 2016 року по 16 травня 2018 року. Просить стягнути заборгованість з відповідача та судові витрати. В судове засідання позивач не з'явився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у його відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що оскільки рішенням суду вже стягнуто заборгованість у повному обсязі, то у позивача відсутні підстави для стягнення 3% річних. Крім того, індекс інфляції застосовується до прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривні, однак у даних правовідносинах зобов'язання визначене у доларах США. Також, зазначив, що позивачем не надано належні докази понесення ним витрат на професійну правничу допомогу. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 18 грудня 2015 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позичальник отримав від [PERSON] кошти в сумі 26800,00 доларів США та відповідач зобов'язувався повернути позивачу суму до 01 квітня 2016 року, про що відповідач власноручно написав боргову розписку. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] 26800,00 доларів США, що на день звернення з позовом за курсом НБ України еквівалентно 687420,00 грн., заборгованості за договором позики від 18 грудня 2015 року, 3% річних в сумі 8588,04 грн. та 102453,81 грн. процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБ України, а всього - 798461,85 грн. Відповідно ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається із позиції Верховного суду, зокрема у справі №444/9519/12 від 28 березня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України кредитодавець мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Крім того, згідно правової позиції Верховного суду, викладеної у справі № 910/10156/17 від 10 квітня 2018 року, наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Внаслідок наведеного, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБ України є безпідставними, оскільки наслідки прострочення грошового зобов'язання визначені ст. 625 ЦК України, згідно якої позивач має право на стягнення лише 3% річних та стягнення інших процентів за користування позикою не передбачено. Однак, суд вважає, що внаслідок прострочення грошового зобов'язання відповідно до договору позики від 18 грудня 2015 року, з відповідача слід стягнути на користь позивача 35237,18 грн. 3% річних згідно ст. 625 ЦК України. Крім того, відповідно до норм Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, валютою грошового зобов'язання є долар США, тому до цих правовідносин не може застосовуватись положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та внаслідок наведеного суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення інфляційних втрат є безпідставними. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Внаслідок наведеного, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 352,37 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, суд вважає, що у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити, оскільки позивачем не надано суду належних доказів понесення таких витрат саме у розмірі 13040,00 грн. у вказаній справі, зокрема, з акту про надану правничу допомогу від 30 жовтня 2018 року не можливо встановити за які послуги які саме кошти сплачено позивачем, та крім того, як вбачається із квитанції від 20 квітня 2018 року позивачем здійснено оплату послуг адвоката 20 квітня 2018 року, однак позовну заяву подано позивачем до суду 18 травня 2018 року та у акті про надану правничу допомогу від 30 жовтня 2018 року здійснено розрахунок витрат позивача за послуги, які були надані адвокатом після здійснення позивачем такої оплати.

Outcome: partial