Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати недійсним в ? частини свідоцтво про право власності у порядку спадкування за законом, видане державним нотаріусом 11-ї ХДНК [PERSON] за реєстровим № 1-313 від 31.03.2012; визнати недійсним договорі купівлі-продажу трьохкімнатної ізольованої квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] від 10.07.2012 за реєстровим № 492 в частині продажу ? частини квартири між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договорі купівлі-продажу трьохкімнатної ізольованої квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] від 10.09.2012 за реєстровим № 1841 в частині продажу ? частини квартири між [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на ? частину вищевказаної квартири, після смерті [PERSON], померлого 26.01.2011. Обґрунтовуючи доводи позову зазначає, що 26.01.2011 помер [PERSON] та після його смерті відкрилась спадщина в вигляді частини спірної квартири. Квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності його батьку [PERSON], матері [PERSON], брату [PERSON] 26.06.2001 помер [PERSON] та його спадкоємці: дружина та сини фактично прийняли спадщину. [PERSON] на час смерті батька у спірній квартирі не проживав, оскільки відбував покарання у місцях позбавлення волі до 2011, до нотаріальної контори не звертався. 25.10.2007 померла [PERSON] та після її смерті фактично спадщину прийняв [PERSON] Рішенням Московського районного сууд м. Харкова від 10.05.2012 встановлено факт батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON] Останній не звертався до нотаріальної контори із заявою проти прийняття спадщини, т.я. згідно діючого законодавства , малолітній, вважається таким, що прийняв спадщину. Між тим, відповідач, усвідомлюючи, що у брата є неповнолітня дитина, отримує свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], після чого перепродає спірну квартиру [PERSON], о остання продає [PERSON] Також позивач зазначає, що рішенням суду встановлено, що факт сумісного проживання [PERSON], [PERSON] з [PERSON] О.В. не підтверджено. Позивач, його представник в судовому засіданні повністю підтвердили вищевикладені обставини і вимоги позову, просять їх задовольнити, не заперечуючи щодо постановлення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не зявились, будучі повідомленими судом про день та час розгляду справи належним чином, заяв про поважні причини своєї відсутності або про слухання справи за їх відсутністю не надали, тому суд зі згоди позивача розглядає справу у відсутності відповідачів, постановляючи заочне рішення, що не суперечить правилам ст. 224 ЦПК України. 11-та ХДНК, приватний нотаріус ХМНО [PERSON] та СПДН Московського району ХМР надали заяви про слухання справи за їх відсутністю. ПП ХМНО [PERSON] в судове засідання не зявилась,будучи повідомною належним чином. Суд, вивчивши доводи позивача, його представника, дослідивши матеріали справи та надані докази прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належала [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Такий факт підтверджено копіями свідоцтва про право власності на житло від 17.03.1995, відомостями КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 30.09.2011, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно а.с.24-26). 26.06.2001 помер [PERSON]. 25.10.2007 померла [PERSON]. 26.01.2011 помер [PERSON]. Такі обставини вбачаються із копій свідоцтв про смерть (а.с.15-17). Батьком [PERSON], [INFO], є [PERSON]. Такий факт встановлений свідоцтвом про народження, серії І-ВЛ № 264944 від 10.08.2004, рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.05.2012, ухвали апеляційного суду Харківської області від 24.07.2012 (а.с.7-12). Отже, спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] у відповідності до правил ст. 1261 ЦК України є його син [PERSON]. Далі, судом встановлено, що спадкоємцями майна [PERSON], який помер 26.01.2001,є його син [PERSON], його дружина [PERSON], яка померла 25.10.2007 та його сина [PERSON], який помер 26.01.2011, по 1/3 частині кожний. Спадщина, на яку в указаній частині видано свідоцтво про право на спадщину за законом складається із ? частини квартири [ADDRESS] право власності на яку належало померлому [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину від ? частини спірної квартири видано [PERSON]. Такі факти вбачаються із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.03.2012, витягами із Спадкову реєстру (а.с.20-23). Відповідно до положень ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другої-четвертої ст. 1273 цього Кодексу. При цьому, [PERSON], його матір до нотаріальної контори із заявами про відмову від прийняття спадщини не звертались. Між тим, відповідач [PERSON], достовірно розуміючи, що у померлого брата є малолітня дитина, отримує свідоцтво про право на спадщину на спірну частину спадкового майна. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що після смерті [PERSON] обовязкова частина спадкового майна згідно правил ч. 4 ст. 1268 ЦК Украйни має права належати його сину [PERSON], тому свідоцтво про право власності в порядку спадкування за законом в ? частині квартири [ADDRESS], видане державним нотаріусом 11-ї ХДНК від 31.03.2012 на імя [PERSON], є недійсним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не впливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Далі, позивач просить визнати недійсними договори купівлі-продажу спірної квартири від 10.07.2012 та від 10.09.2012. Відповідно до правил ст. 215 ЦК України якщо заінтересована особа заперечує дійсність правочину на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Так, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Разом з цим, позивач не є стороною як договору купівлі-продажу від 10.07.2012, так і від 10.09.2012 і не має права вимагати, посилаючись на таку норму Закону, визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено розмежування видів недійсності правочинів, як нікчемні правочини, якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1, ст.. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224 ЦК України)та оспорюванні, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша зацікавлена особа заперечує їх дійсність, на підставах, встановлених законом (ч.2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч.1 ст. 225 ЦК України). Отже, оцінюючи надані докази, аналізуючи встановлені обставини у підтвердження доводів позову щодо недійсності вищевказаних договорів купівлі-продажу, у суду відсутні підстави вважати вчинені та оспорюванні позивачем правочині недійсними. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 390 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Частина 5 ст. 12 ЦК України зазначає, що якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумно, якщо інше не встановлено судом. Також, звертаючись до Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. за № 9, відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презумується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволенню позову про витребування у нього майна. Суду не надано доказів, які б свідчили про недобросовісність набувачів щодо спірної частини квартири. Позивач не скористався правом звернення з вимогами у відповідності з положеннями ст.ст. 386-390 ЦК України. Отже, вимоги позову щодо визнання договорів купівлі-продажу від 10.07.2012 та від 10.09.2012 є необґрунтованими і не можуть підлягати задоволенню, оскільки не існує необхідних умов і правових підстав для визнання цих договорів недійсними, про що свідчить викладене вище в змісту рішення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial