Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому зазначив, що у травні 2011 року [PERSON] попросив та отримав від нього у борг грошові кошти у сумі, еквівалентній 5000 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача від 12.05.2011 року. За умовами досягнутої домовленості відповідач повинен був повернути кошти протягом року, тобто до 12.05.2012 року. У 2011 році відповідач повернув позивачу борг на суму, еквівалентну 1237 доларів США. Наприкінці жовтня 2014 року [PERSON] погасив заборгованість на суму, еквівалентну 500 доларів США. З того часу з листопада 2014 року відповідач повністю припинив виконувати свій обовязок по поверненню боргу. Враховуючи, що станом на 17.11.2017 року залишалися неповернутими кошти в сумі, еквівалентній 3263 доларів США, позивач просить стягнути з боржника дану суму. Крім того, позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути 3% річних, що станом на 17.11.2016 року становило 7878,15 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав, заявлених у позові. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, надали суду заяву, в які просили в задоволені позову відмовити через пропуск позивачем строку позовної давності без поважних причин, що є самостійною підставою для відмови від позову. Позивач та його представник в судовому засіданні зазначили, що строк позовної давності пропущений не був, оскільки у вересні 2014 року [PERSON] повернув частину боргу в сумі 500 доларів США, передавши їх через свою дружину [PERSON] її батькові позивачу по справі [PERSON] Таким чином, відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності було перервано вчиненням особою (відповідачем) дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново, тому строк пропущено не було. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їхній сукупності та взаємозвязку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч1. ст. 1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Судом при розгляді справи встановлено, що 12.05.2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, що підтверджується наданою позивачем розпискою [PERSON] Згідно з умовами домовленості між позивачем та відповідачем (відображеними у зазначеній розписці), останній отримав у борг строком на один рік 5000,00 доларів США. Повертати кошти відповідач зобовязався протягом року щомісячно. Розписка була написана власноручно [PERSON] Факт написання розписки сторонами не оспорюється. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив факт отримання грошових коштів зазначених в розписці. Однак зазначив, що наприкінці липня 2011 року повернув позивачу частину боргу в сумі 2500 доларів США, які для цього позичив у [PERSON] У травні 2012 року закінчився строк повернення боргу, тому в телефонній розмові позивач [PERSON], який є тестем [PERSON], відмовився від вимоги про повернення боргу, сказав, що залишок боргу може бути витрачений на користь сімї [PERSON] та його дружини [PERSON], яка є дочкою [PERSON] Заперечив той факт, що повертав грошові кошти в сумі 500 доларів США [PERSON] у вересні 2014 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що перебувала у шлюбі з [PERSON] Шлюбні відносини фактично припинені у листопаді 2016 року. Її колишній чоловік [PERSON] дійсно позичав 5000 доларів США у її батька [PERSON] у травні 2011 року. Частково повернув борг. У вересні 2014 року до неї звернувся її на той час чоловік [PERSON] з проханням передати [PERSON] частину боргу в сумі 500 доларів США, які вона вклала у конверт та направила рекомендованим листом своєму батькові [PERSON] у м. Прилуки Чернігівської області. Позивач надав суду в якості доказів квитанцію Укрпошти від 16.09.2014 про відправлення рекомендованого листа та конверт з зазначенням отримувача [PERSON] у м. Прилуки, що на думку позивача є належним доказом підтвердження повернення частини боргу в сумі 500 доларів США [PERSON] та свідчить про вчинення дій відповідачем про визнання боргу, а отже, строк позовної давності такими діями було перервано. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання. Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України, при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України). Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК України вбачається, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобовязань, що виникли з правочину. Тому суд не приймає в якості належного та допустимого доказу показання свідка [PERSON] щодо підтвердження повернення частини боргу в сумі 500 доларів США [PERSON] за договором позики [PERSON] та не може свідчити про вчинення дій відповідачем про визнання боргу. Щодо наданих суду квитанції Укрпошти від 16.09.2014 про відправлення [PERSON] рекомендованого листа [PERSON]І та конверт з зазначенням отримувача [PERSON] у м. Прилуки, будь-яких фактичних обставин по справі не доводять та не спростовують, та не є належними доказами в розумінні статей 57, 58 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до статей 526, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 260, 261, 267 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство Нафтова компанія Юкос проти Росії; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом наведеної норми закон пов'язує початок перебігу позовної давності не лише з днем коли особа достовірно довідалася про порушення свого права, а й з днем, коли вона в силу очевидних причин та факторів могла довідатись про таке порушення. Фактичний зміст наведених письмових доказів, на думку суду дає достатні підстави стверджувати, що позивач з об'єктивних причин мав можливість з 13.05.2012 звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності, яка відповідно до статей 256, 257 ЦК України складає три роки. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Позивачем в судовому засіданні не доведено належними та допустимими доказами факт вчиненням відповідачем дії, що свідчить про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку за договором позики від 12.05.2011, тому строк позовної давності перервано не було. Відтак, суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності для позивача слід рахувати з дня, коли позивач дізнався про порушення свого права, тобто з 13 травня 2012 року, а тому позивач безумовно пропустив визначений законом трирічний строк для звернення до суду з вищевказаним позовом. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові За таких підстав, в задоволені позову необхідно відмовити через сплив строку позовної давності. На підставі вищезазначеного та

Outcome: dismissed