Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що 10 серпня 2020 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір № ЛА-00003445, відповідно до умов якого він отримав позику. Вказує, що відповідач не повідомив письмово йому всю інформацію щодо умов договору. Та скористався тим, що йому як позичальнику бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні договору. Таким чином він був введений в оману, а відповідач порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» не надавши йому, як клієнту, при укладенні договору усіх відомостей та не зазначив їх у змісті договору. Крім того зазначає, що договору не підписував, оскільки послуга надавалася шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Прийняття пропозиції відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі, галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, вважає порушенням вимог визначених у ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», та не може прирівнюватися до договору укладеного у письмовій формі. Оскільки укладений з відповідачем договір має ознаки кредитного, то відповідно до положень ст. 1055 ч. 1 ЦК України він повинен бути укладений у письмовій формі. Також позивач зазначає, що в договорі не було зазначено ціни та сукупної вартості кредиту, не було надано йому розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом тобто витрат пов`язаних із отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку із чим реально нараховані йому відсотки за користування кредитними коштами були більшими, ніж зазначені працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Позивач вважає, що був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору, зокрема рахунку відсоткової ставки за користування кредитом, не повідомлений про непомірно високу відсоткову ставку у випадку порушення зобов`язання. Від погодився на укладення договору, оскільки йому повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків). Тому вважає, порушено принцип рівності сторін, оскільки йому запропонували укласти договір на невідомих умовах. Розмір нарахованих відсотків за кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитним договором. У зв`язку із наведеним просить визнати недійсним договір № ЛА-00003445 від 10 серпня 2020 року, в частині нарахування комісії із застосуванням наслідків недійсності правочину, а також здійснити за рахунок коштів сплачених на погашення заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення суми заборгованості за тілом кредиту. В судове засідання позивач не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутності позовні вимоги не визнав. Так, у відзиві на позовну заяву представник відповідача вказав, що твердження позивача про начебто укладення договору шляхом подачі заявки на сайті товариства в мережі Інтернет не відповідають дійсності. Зазначив, що кредитний договір № ЛА-0003445 укладено у Львівському відділенні № 4, у присутності позивача. Після звернення позивача з метою укладення договору ним надано копію паспорта та РНОКПП та заповнено Анкету-заяву позичальника. Тому спірний договір укладено між сторонами в письмовій формі. Представник відповідача не погоджується із твердження позивача про те, що він не отримав від позивача інформації про місцезнаходження, правила надання кредитних коштів та умов фінансового кредиту. Зазначає, що своїм особистим підписом у кредитному договорі позивач підтвердив, що ознайомився з його змістом, де у першому розділі викладено умови кредитного договору, його предмет та строк дії, у третьому розділі - порядок розрахунків, а у восьмому розділі вказані всі реквізити кредитора. Крім того зазначив, що перед укладенням кредитного договору позивача ознайомлено з типовою формою Кредитного договору, інформацією про товариство, кредитні умови та орієнтовану сукупну вартість заявленої суми кредиту, що підтверджується підписом останнього на інформаційному листі , що є додатком до кредитного договору. Представник відповідача вказує, що підписуючи кредитний договір позивач усвідомлював всі його умови, та вважав їх вигідними для себе, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі. Зважаючи на вказані обставини просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяви сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 10 серпня 2020 року між сторонами укладено кредитний договір № ЛА-00003445. Відповідно до п. 1.1 договору [PERSON] отримав 3 000 грн. на умовах строковості, зворотності та оплатності, та зобов`язався повернути позичальнику вказану суму кредиту, та сплатити відсотки за користування кредитом. Договором визначено строк його дії - 365 календарних днів. Пунктами 1.4, 1.5 визначено порядок, строки та розмір нарахування проценту за користування кредитом. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Украдений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту. Законом, який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні, є Закон України «Про споживче кредитування». Статтею 1 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальна вартість кредиту для споживача - сума загального розміру кредиту та загальних витрат за споживчим кредитом; загальний розмір кредиту - сума коштів, які надані та/або можуть бути надані споживачу за договором про споживчий кредит; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту. У договорах за участі фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 230 ЦК України встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу, тобто щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Разом з тим, позивачем не надано доказів в підтвердження того, що на момент укладання спірного кредитного договору відповідач навмисно ввів його в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Наявні в матеріалах справи копія інформаційного листа від 10 серпня 2020 року, відповідно до якого позивач особистим підписом підтвердив, що перед укладенням кредитного договору ознайомлений із правилами надання коштів у позику у тому числі на умовах фінансового кредиту ТОВ «ЛАЙМ КЕПІТЕЛ» та примірним кредитним договором, копія анкети-заяви позичальника від 10 серпня 2021 року, копія згоди на обробку персональних даних та іншої інформації, копія кредитного договору № ЛА-00003445 від 10 серпня 2020 року, свідчать про те, що договір укладений на підставі вільного волевиявлення позивача, оскільки останній обрав серед іншого, саме такі умови кредитування, про що свідчить його підпис у кредитному договорі та інших зазначених документах. Підписаний сторонами кредитний договір свідчить про те, що сторони погодилися з його умовами у повному обсязі. Посилання позивача на те, що він особисто договору не підписував, та останній укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли, та не доведені позивачем. Так само не знайшло свого підтвердження посилання позивача про те, що він не був належно ознайомлений із умовами кредитування, відсотковими ставками та іншими істотними умовами договору. Оскільки в розділі 1 кредитного договору «Предмет та строк дії договору» визначено графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту, строк дії кредитного договору, процентні ставки за кредитним договором. В третьому розділі договору викладено порядок проведення розрахунків між сторонами, а у восьмому всі необхідні реквізити сторін договору та їхні підписи (а.с. 29-35). На підтвердження своєї обізнаності про умови кредитування позивач поставив свій підпис у кредитному договорі, тим самим підтвердивши отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, наданого згідно з обраними умовами кредитування. Згідно зі ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до абзацу 2 ч.12 ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування» споживач, який внаслідок ненадання йому визначеної у цій статті інформації або надання її в неповному обсязі чи надання недостовірної інформації уклав договір на менш сприятливих для себе умовах, ніж ті, що передбачені у цій інформації, має право вимагати приведення укладеного договору у відповідність із зазначеною інформацією шляхом направлення кредитодавцю відповідного письмового повідомлення. Кредитодавець зобов`язаний привести договір у відповідність з умовами, зазначеними у наданій інформації, протягом 14 днів з дати отримання такого повідомлення. Посилання позивача на несправедливість нарахування комісії не є підставою звільнення його від виконання зобов`язань або відповідальності за їх порушення, оскільки позивач уклав Кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення. Наявні в матеріалах справи письмові докази свідчать, що [PERSON] був обізнаний про всі умови кредитного договору та прийняв їх як справедливі та прийнятні для себе, про що, окрім іншого, свідчить те, що кредитний договір укладено 10 серпня 2020 pоку, а позивач звернувся до суду із позовною заявою 08 червня 2021 року, при цьому, як вбачається із наданого відповідачем розрахунку заборгованості періодично виконуючи умови кредитного договору, сплачував відсотки за кредитом (а.с. 55). З огляду на зазначене, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору в частині нарахування комісії із застосуванням наслідків недійсності правочину. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. У розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено обов`язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами, є несправедливим щодо нього, а всі твердження позивача з даного приводу судом розцінюються як його спосіб захисту власних інтересів від наслідків, можливість настання яких залежить лише від його добросовісної поведінки при виконанні взятих на себе за кредитним договором зобов`язань. Тому, враховуючи, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи [PERSON] про несправедливість умов договору № ЛА-00003445 від 10 серпня 2020 року в частині узгодження сторонами нарахування комісії визначалась, як складова договору споживчого кредиту, була передбачена умовами укладеного між сторонами кредитного договору, з якими позивач повністю погодився, підписавши його, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору частково недійсним. Решта вимог позову є похідними від його вимоги про визнання договору споживчого кредиту частково недійсним, а тому також задоволенню не підлягають. Окрім того, в ході розгляду справи, суду не надано належних та допустимих доказів наявності законодавчо визначених підстав для здійснення зарахування грошових коштів, сплачених як плату за погашення кредитної заборгованості за кредитним договором в рахунок погашення суми тіла кредиту. Також, позивачем не вказано суму грошових коштів, яку він просить зарахувати в рахунок погашення тіла кредиту, не надано її розрахунку, не зазначено які саме платежі має на увазі позивач, якими пунктами Кредитного договору вони передбачені та за який період. За встановлених обставин, суд приходить до висновку про відмову позивачеві у задоволенні позову в повному обсязі. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати у справі відповідно до ст.141 ЦПК України відносяться на рахунок держави. На підставі наведеного та ст.ст. 203, 215, 229, 230,523, 536, 627, 629, 638, 1054, 1056 ЦК України, ст..ст. 1, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та

Outcome: dismissed