Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з Кредитної спілки «Перше кредитне товариство», пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за 01 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року у сумі 95836,16 гривень. Також просить стягнути з відповідачів компенсацію за відрив від звичайних занять у розмірі 1889,20 грн. Обґрунтовуючи позов покликається на те, що 28 квітня 2012 року Приморським районним судом м.Одеси ухвалено рішення у справі №1522/6783/12, яким вирішено стягнути з Кредитної спілки «Перше кредитне товариство» на його користь 9507,57 грн. суми внеску та відсотків по ньому за депозитним договором №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договору №ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008, з урахуванням додаткового договору №1 від 21 липня 2009. На виконання судового рішення, яке набрало законної сили 10.05.2012 року, Другим Приморським відділом ДВС м.Одеса ГТУЮ в Одеській області відкрито виконавче провадження №55267625. Рішення суду не виконано та заборгованість не погашена, у зв`язку з чим, за період з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року нарахована пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання у сумі 95836,16 гривень. Ухвалою від 05 лютого 2020 року відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 11.11.2020 року представник відповідача подав до суду відзив на позов, в якому просив у задоволенні позову відмовити та стягнути з [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн. Позивач в судовому засідання надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Просив позов задоволити повністю. Представник відповідача в судові засідання 29.09.2020 року та 16.11.2020 року не з`явився. Належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, шляхом направлення повідомлення за адресою місця знаходження. Суд, вжив всіх можливих заходів для вчасного та належного повідомлення відповідачів про час, дату та місце проведення судового засідання, тому вважає за можливе слухати справу у їх відсутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 28 квітня 2012 року у справі №1522/6783/12 позов [PERSON] до КС «Перше кредитне товариство» про відшкодування неповернених коштів з урахуванням індексу інфляції та три відсотка річних задоволено частково. Вирішено стягнути на його користь 9507,57 грн. суми внеску та відсотків по ньому за депозитним Договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договором №ЛВ-20/0041/08/986 від 19вересня 2008, з урахуванням додаткового договору №1 від 21 липня 2009. Даним рішенням встановлено факт наявності заборгованості у кредитної спілки «Перше кредитне товариство» суми внеску та відсотки по ньому за депозитним Договором № ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договору №ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008, з урахуванням додаткового договору №1 від 21 липня 2009 у розмірі 9507,57 грн. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з положеннями ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. (ч. 1, 3 ст. 549, ч. 2 ст. 551 ЦК України). Пунктом 2.7 договорів №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 року та договору №ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008 про залучення внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок передбачено, що сторони несуть відповідальність за порушення умов цього Договору, згідно чинного законодавства України». Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому, суд бере до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові №6-2739цс15 від 21.09.2016 року, згідно якої виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Беручи до уваги наведене, суд вважає, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки встановлено, що відповідачем не виконано судового рішення про задоволення вимог кредитора (позивача). Тому, у позивача виникло право на стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦПК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). У постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Аналогічна позиція висловлена також Великою палатою Верховного суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа 444/9519/12, провадження № 14-10цс18). Оскільки [PERSON] звернувся до суду з цим позовом 03 лютого 2020 року, тому стягненню з відповідача підлягає пеня лише за період 12 місяців перед зверненням до суду, а саме з 03 лютого 2019 року. Обчислюючи пеню в розмірі облікової ставки НБУ від простроченої суми за кожен день такого прострочення, суд покладає в основу своїх розрахунків суму внеску та відсотки по ньому за депозитним Договором №ЛВ-1/0120/09/1551 від 21 вересня 2009 р та договору №ЛВ-20/0041/08/986 від 19 вересня 2008, з урахуванням додаткового договору №1 від 21 липня 2009 в розмірі 9507,57 грн. Облікова ставка НБУ становить 18%. Розрахунок пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання розраховується за формулою: сума боргу х облікову ставку НБУ х кількість днів місяця /365 днів. Таким чином, пеня за несвоєчасне повернення депозитних вкладів та нарахованих процентів становить: за період з 01 лютого 2019 року по 28 лютого 2019 року - 131,28 грн. (9507,57 х 18% х 28 днів/365 днів). Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Суд не погоджується з доводами позивача, що необхідно стягнути пеню з врахуванням подвійної ставки НБУ. Відповідно до ст.3 цього Закону розмір пені не може перевищувати подвійну облікову ставку НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Це не означає, що ставка НБУ в даній справі повинна бути подвійною. Вона не була обумовлена згодою сторін і повинна відповідати ставці НБУ, яка діяла у відповідний період (18%). Крім цього, суд не погоджується з доводами відповідача про те, що зобов`язання відповідача перед [PERSON] є припиненими. До цього висновку суд прийшов через те, що відповідач у відзиві посилається на рішення, які в цій справі не виносились. В свою чергу, позивач надав суду ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 21.10.2019 року про відмову в задоволенні заяви КС «Перше кредитне товариство» про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Саме ця ухвала стосується заочного рішення Приморського районного суду м.Одеса від 28.10.2014 року. На цю ухвалу подана апеляція і 13.11.2019 року відкрито апеляційне провадження. Тобто доводи відповідача про те, що виконавчий лист визнано таким, що не підлягає виконанню в цій справі - є необґрунтованими. Доводи відповідача в відзиві про інші підстави у відмові в позові - також є неспроможні. У відзиві відповідач посилається на рішення судів по справах з іншими неподібними правовоими відносинами. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позов в цій частині слід задовольнити частково. Стягнути з Кредитної спілки «Перше кредитне товаритсво» на користь [PERSON] пеню за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за лютий 2019 року у сумі 131 гривень 28 копійок. Щодо позовних вимог про стягнення судових витрат у виді компенсації за відрив від звичайних занять, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 138 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачується іншою стороною компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, виходячи з назви та норми статті 138 ЦПК України, компенсації підлягають лише ті витрати за відрив від звичайних сторони у справі занять, що пов`язані з явкою до суду. Позивач участі в судових засіданнях не брав, ним не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відрив від звичайних занять у зв`язку зі зверненням до суду. Відтак, відсутні відомості, які б могли бути взяті судом до уваги при визначенні суми наведеної компенсації. Крім того, при поданні даного позову позивач судовий збір не сплачував, з причин того, що звільнений від його сплати на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Тому, позов в частині стягнення судових витрат у виді компенсації за відрив від звичайних занять у розмірі 1889,20 грн. задоволенню не підлягає. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із частковим задоволенням позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача кредитної спілки «Перше кредитне товариство» судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 11,77 грн. Решту судового збору в розмірі 829,03 грн. компенсувати за рахунок держави.

Outcome: partial