Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, посилаючись на положення ст.22 ЗУ «Про відпустки», просить суд стягнути з відповідача на свою користь відрахування із заробітної плати відповідача за дні відпустки, що були надані останньому в рахунок невідпрацьованої відповідачем частини робочого року. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, відповідач працював в Управлінні державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області на посаді охоронника взводу з охорони об'єктів роти міліції Дніпродзержинського відділення Державної служби охорони, та, за період з 04.01.2013р. по 03.01.2014р. одержав відпустку повної тривалості з 15.03.2013р. по 11.04.2013р. Водночас, 10.06.2013 року, тобто до закінчення робочого року, за який відповідач уже одержав відпустку повної тривалості, відповідач був звільнений з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП, внаслідок чого утворилась заборгованість за перевикористану відпустку відповідача за 16-ть календарних днів у розмірі 490,49 грн., яку відповідач відмовляється повернути позивачу у досудовому порядку. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що підтримує позов, просить провести розгляд справи за його відсутності, та, не заперечує проти заочного розгляду справи у разі відсутності відповідача. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки в судове засідання не повідомив, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як зазначено у роз'ясненнях, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ст.22 ЗУ «Про відпустки», у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Як встановлено судом в ході розгляду справи, згідно довідки, наданої позивачем 26.11.2014р. № 9/4-2826, відповідач, який працював на посаді охоронника взводу з охорони об'єктів роти міліції Дніпродзержинського відділення Державної служби охорони, одержав відпустку повної тривалості з 15.03.2013р. по 11.04.2013р. за період з 04.01.2013р. по 03.01.2014р. Згідно Витягу з наказу начальника Управління державної служби охорони при ГУМВС України в Дніпропетровській області №58 від 10.06.2013 року, 10.06.2013 року, тобто до закінчення робочого року, за який відповідач уже одержав відпустку повної тривалості, відповідач був звільнений з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП. Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок звільнення відповідача перевикористана відпустка останнього складає 16-ть календарних днів та дорівнює сумі 490,49 грн., яка, в свою чергу, не була утримана позивачем при звільненні відповідача, і яку відмовляється повернути останній у досудовому порядку. Враховуючи вищевикладене, та, приймаючи до уваги, що, випадків, визначених ч.2 ст.22 ЗУ «Про відпустки» в ході розгляду справи судом не встановлено, суд, встановивши в ході розгляду справи, що дійсно мали місце обставини якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги - дійшов висновку, що, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved