Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, уточненим під час судового розгляду. В обґрунтування вимог посилався на те, що 28.01.2015 року було розпочате кримінальне провадження №42015050000000041 за ознаками ч.3 ст. 368 КК України. 02.02.2015 його було повідомлено про підозру у скоєнні злочину за ч.3 ст. 368 КК України. 25.03.2015 року було зареєстроване кримінальне провадження № 42015050000000147 за ознаками ч.1 ст. 364 КК України, того ж дня дані кримінальні провадження було об`єднано. 06.04.2015 позивача було повідомлено про зміну підозри і цим процесуальним рішенням фактично оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 364 КК України.23.04.2015 року Прокуратурою Донецької області йому було вручено обвинувальний акт у скоєнні злочинів за ч.2 ст. 190, ч.1 ст.364 КК України. Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 05.09.2017 року позивача було визнано винним у вчиненні злочину за ч.2 ст.190 КК України та виправдано у вчиненні злочину за ч.1 ст.364 КК України із посиланням на п.2 ч.1 ст.284 КК України. 09.12.2018 року Колегією Апеляційного суду винесено новий вирок в частині притягнення його до відповідальності за ч.2 ст. 190 КК України та в частині виправдання за ч.1 ст. 364 КК України вирок суду першої інстанції залишено без змін. 03.10.2019 року Постановою Верховного суду від 03.10.2019 року вироки місцевого та апеляційного суду залишено без змін. 16.01.2020 року позивач отримав вказану постанову. Оскільки у вироку суду його виправдано у скоєнні злочину за ч.1 ст.364 КК України із посиланням на п.2 ч.1 ст.284 КПК України, суд фактично закрив кримінальне провадження за вказаною статтею у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Отже, вважає законним стягнути з відповідачів шкоду, завдану йому внаслідок незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.364 КК України. За час кримінального переслідування за ч.1 ст. 364 КК України він був вимушений постійно прибувати до слідчого для проведення слідчих та процесуальних дій ( а після й до суду), не мав змогу знайти гарну високооплачувану роботу, постійно був вимушений виправдовуватись перед своєю родиною, друзями та знайомими, що невинен у вчиненні зазначеного злочину, що спричиняло йому значні душевні страждання та хвилювання, у зв`язку із вказаним його соціальні зв`язки погіршились. Тобто, він зазнав моральної шкоди, яка полягає у психічних стражданнях, перебування у стані безперервного нервового стресу. Притягнення до кримінальної відповідальності позбавило його шансу нормально будувати власне життя, робити кар`єру. Протягом даного часу він змушений був терпіти обмеження прав та свобод людини та громадянина, що суттєво відзначилось на його психологічному стані. Таким чином, змінився його звичний життєвий усклад, а в результаті весь час він перебував у стані психологічної напруги і стресі. У зв`язку з чим просить суд стягнути з державного бюджету України, шляхом списання в безспірному порядку на користь нього моральної шкоди, що завдана діями посадових осіб Донецької обласної прокуратури у зв`язку із незаконним притягненням до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.364 КК України у розмірі 207 812 грн. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 03.11.2020 року по справі призначено підготовче судове засідання. 30.11.2020 року на адресу суду від Донецької обласної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого зазначено, що позов задоволенню не підлягає оскільки відповідно до п.3 Положення №6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, однак [PERSON] не реабілітовано повністю у розумінні Закону № 266/94-ВР та Положення № 6/5/3/41. Його виправдано лише за одним із інкримінованих йому злочинів та одночасно визнано винним у вчиненні іншого ( ч.2 ст.190 КК України) 15.12.2020 року на адресу суду від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позов. В обґрунтування якого зазначено, що Державна казначейська служба приєднується до відзову Донецької обласної прокуратури. Крім того, зазначають про відсутність правових підстав звернення із позовом безпосередньо до Державної казначейської служби України та стягнення коштів безпосередньо з Державної казначейської служби оскільки Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст. 2 ЦК України. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14.01.2021 року по справі закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача у судових засіданням позовну заяву підтримав з підстав, зазначених у ній, на задоволенні позову наполягав. У судове засідання, призначене на 24.03.2021 року, представник позивача не з`явився, наполягав на розгляді справи за його відсутності та відсутності позивача. Представники Донецької обласної прокуратури та Державної казначейської служби у судових засіданнях заперечували проти задоволення позову у повному обсязі,просили відмовити з підстав зазначених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 05.02.2015 року [PERSON] було оголошено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 368 КК України Постановою прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Ткач Г.В. від 25.03.2015 року було об`єднано в одне провадження кримінальні провадження № 42015050000000041 від 28.01.2015 та № 42015050000000147 від 25.03.2015 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.1 ст.364 КК України. 06.04.2015 року [PERSON] було змінено раніше повідомлену підозру на вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.1 ст.364 КК України Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні № 42015050000000041 від 28.01.2015 [PERSON] обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.1 ст.364 КК України. Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 05.09.2017 року [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.190 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, щостановить1700 грн; [PERSON] визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 364 КК України та виправдано, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вироком Донецького апеляційного суду від 19.12.2018 року вирок Дружківського міського суду Донецької області від 05.09.2017 року стосовно [PERSON] та [PERSON] , в частині призначення покарання скасовано. Ухвалено новий вирок, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, та призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 3 роки, на підставі ст.55 КК України позбавлено права обіймати посади у правоохоронних органах строком на 3 роки. Постановою Верховного суду від 03.10.2019 року вирок Дружківського міського суду Донецької області від 05.09.2017 року та вирок Донецького апеляційного суду від 19.12.2018 року стосовно [PERSON] та [PERSON] залишено без змін. Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР України встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пунктів 1-1, 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до пунктів 3, 4 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. Отже, право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону виникає в особи у випадку повної реабілітації. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою. Оскільки позивач будучи фактично притягнутим до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченогоч.2 ст.190 КК України, був звільнений від кримінальної відповідальності лише за вчинення злочину передбаченогоч.1 ст. 364 КК України, тому позивач у зв`язку з цим не був повністю реабілітований. Крім того, дослідивши матеріали справи та матеріали кримінального провадження, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку Донецької обласної прокуратури, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, недоведено факт психологічних страждань саме за притягнення останнього до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, оскільки його притягалось до кримінальної відповідальності за вчинення двох кримінальних правопорушень, за одне з яких визнано винним, всі слідчі дії проводились за вказаними правопорушеннями одночасно. Крім того, склад кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.364 КК України відноситься до формального складу злочину, слідчі дії за яким не проводились, останнього було призначено покарання у вигляді обмеженні волі саме за ч.2 ст.190 КК України, вирок скасовано не було. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування шкоди на користь позивача, оскільки у останнього не виникло право на відшкодування шкоди у зв`язку із відсутністю фактів незаконного засудження або тримання під вартою.

Outcome: dismissed