Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, укладеного з відповідачкою 21 квітня 2001 року . Одночасно просить визначити місце проживання дітей: дочки - [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - відповідачкою, за адресою: [ADDRESS], а сина - [PERSON], [INFO], разом з ним - батьком, за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те,що шлюб зареєстрований 21 квітня 2001 року. Від шлюбу мають двох дітей. Внаслідок відсутності взаєморозуміння вони з дружиною втратили почуття поваги, любові та довіри, що призвело до припинення у грудні 2016 року шлюбних відносин. З цього часу вони проживають за різними адресами, донька проживає з відповідачкою, а син з ним - позивачем. В судовому засіданні позивач позов підтримав,зазначив, що вони з відповідачкою дійшли згоди щодо проживання сина з ним, а доньки з матір'ю. При цьому діти спілкуються між собою, та з обома батьками. Син проживає з ним з грудня 2016 року, він перевів його в школу за своїм місцем проживання. Будь-яких суперечок з цього приводу у подружжя на даний час немає. Позивач також зазначив, що примирення вважає неможливим, та наполягає на розірванні шлюбу та задоволенні позову у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на доведеність позовних вимог. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, про слухання справи повідомлена належним чином, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та про визнання позову. Представник 3-ї особи-Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з'явився, надав письмовий висновок у даній справі та просив розглянути справу у відсутності представника. Відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачки та представника 3-ї особи. Суд, вислухавши позивача, його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню на підставі наступного. Сторони зареєстрували шлюб 21 квітня 2011 року у міському відділі реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 403. Від шлюбу мають двох дітей: дочку - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO],. Внаслідок відсутності взаєморозуміння сторони припинили шлюбні відносини, та з грудня 2016 року проживають за різними адресами. З цього часу позивач разом з сином проживає окремо, влаштував дитину в школу за місцем фактичного проживання. Дочка сторін залишилась проживати з матір'ю. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. За вищенаведених обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, оскільки поновлення шлюбних відносин неможливе, шлюб сторін існує лише формально. Обидві сторони прийшли до висновку про неможливість збереження шлюбу. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. При визначенні місця проживання дітей суд виходить з такого. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України та ч.1 ст. 161 СК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає; якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до ст. 3 Конвенції, про права дитини першочергова увага в усіх діях щодо дітей має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, незалежно від того ким ці дії здійснюються. Згідно з принципом 2 Декларації про права дитини від 20.11.1959 р. дитині повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови для фізичного, розумового, морального, духовного розвитку. Такого ж змісту обов'язки батьків щодо розвитку дитини та забезпечення її інтересів, передбачені статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно з висновком органу опіки та піклування - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради №332 від 30.05.2017 в інтересах дитини доцільне визначити місце проживання сина сторін разом з батьком. Згідно з актом обстеження умов проживання, складеним комісією служби у справах дітей,[PERSON] проживає з батьком в 2- кімнатній квартирі [ADDRESS], має окрему кімнату, умови проживання задовільні. Позивачем має постійне місце роботи, регулярно отримує заробітну плату. За місцем роботи позивач характеризується позитивно. Він не перебуває на обліку у психіатра та нарколога Відповідно до характеристики Харківської спеціалізованої школи №132 від 19.04.2017 року, де з 2 листопада 2016 року навчається малолітній [PERSON], безпосередній контакт зі школою підтримує батько хлопчика, який регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться навчанням дитини, його поведінкою, відвідує батьківські збори, приділяє увагу вихованню та навчанню дитини,проведення дозвілля дитини. Відповідачка подала суду заяву про визнання позову у повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги позивача. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи наведене, те, що фактично місце проживання дітей вже склалось, донька тривалий час проживає з матір'ю, а син - з батьком, вік дітей, фактичні обставини їх проживання, висновок органу опіки та піклування, характеристику позивача, ставлення сторін до дітей, прихильність дівчинки до матері, а хлопчика до батька, те, що батько забезпечив належні умови для виховання сина, суд приходить до висновку про те,що визначення місця проживання дітей згідно з позовними вимогами позивача відповідає інтересам дітей. Враховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved