Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що відповідач перебував з позивачем в трудових відносинах та працював водієм вантажного автомобіля з 08.04.2011 р. по 25.05.2013р. Після проведеної звірки 11.01.2012р. фактичного залишку пального в паливних баках та залишку пального, згідно подорожних листів та чеків АЗС, було виявлено недостачу дизельного палива в кількості 1000л. на суму 9564 гр. , після чого відповідач надав згоду на утримання з його заробітної плату сумі в рахунок погашення недостачі. Недостача була частково відшкодована. При повторній звірці 24.05.2013р.у відповідача повторно виявлена недостача дизельного палива в кількості 1900 л. на суму 18887,52 гр. З урахуванням залишку попередньої недостачі загальна сума недостачі складає 19147,61 гр., яку позивач просить стягнути з відповідач на свою користь. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, пояснив, що відповідач несе повну матеріальну відповідальність на підставі ст. ст. 134, 135 КЗпП України і просить їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечує, позовні вимоги не визнав , мотивуючи тим, що позивач не довів, що недостача мала місце і сталася з вини саме відповідача. А також відповідач не є матеріально відповідальною особою. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, в межах середньомісячного заробітку відповідача з таких підстав. Судом встановлено, що відповідач працював водієм. Як пояснив відповідач, з ним не укладався договір про повну матеріальну відповідальність. Даний факт підтвердив також представник позивача. З матеріалів справи вбачається, що позовні вимоги стосуються діяльності відповідача як колишнього працівника, який перебував в трудових відносинах з позивачем, а тому відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на працівника трудових обов'язків регулюється нормами ст. ст. 130 -137 КЗпП України. Судом встановлено, що контрактів, або інших правочинів, які б мали цивільно-правовий характер в сфері виконання відповідачем своїх функціональних обов'язків для забезпечення діяльності позивача - не укладалося. Також між сторонами відсутні укладені договори про встановлення щодо відповідача матеріальної відповідальності. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130 -137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розміри; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функції працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно із ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ст. 132 КЗпП України передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. . Ст. 135-1 КЗпП України містить положення про те, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. У відповідності до ст. 133 КЗпП України обмежену матеріальну відповідальність несуть: крім працівників за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування, також - керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, і керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям, випускові недоброякісної продукції, розкраданню, знищенню і зіпсуттю матеріальних, грошових чи культурних цінностей. Відповідно до ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку; шкоди завдано працівником, який був у нетверезому стані; шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків; шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків; службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу; керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством. Таким чином, законодавець встановив вичерпний перелік норм і обставин згідно з якими відшкодування шкоди завданої підприємству, установі, організації їх працівником проводиться в повному або обмеженому розмірі. Виходячи з матеріалів справи, з відповідачем не був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. його діяльність не охоплюється ознаками, переліченими у ст. 134 КЗпП України, а тому відповідач несе обмежену відповідальність у межах прямої дійсної шкоди, але не більш чим в розмірі середньомісячного заробітку. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу № 438 від 28.12.2012р за відповідачем закріплені автомобілі МАЗ-543201 [NUMBER], ЗАЗ НХ-1910 [NUMBER] (а.с.72-78). Відповідач заправляв автомобіль шляхом використання смарт-карти, діяльність якої розблокована 18.02.2013р. (а.с.88,89), а також на підставі отримання грошів на відрядження. Факти отримання і використання пального зафіксовані у оборотних відомостях (а.с. 74-87), картці обліку роботи автомобіля (а.с. 155). Відповідно до повідомлення (а.с.160) на червень 2913 року відповідач мав недостачу 1900 пального на суму 18887,52 гр., що підтверджується також актом зняття залишків пального (а.с.101- 105). Під час роботі 12.04.2012 р. відповідач писав пояснення на ім'я директора (а.с.106), де визнавав факт недостачі пального, та не заперечував проти погашення заборгованості шляхом удержання сум з його заробітної плати (а.с.16). Таким чином, суд вважає, що відповідач несе обмежену матеріальну від повільність у межах свого середньомісячного заробітку., який складав на червень 2013 року 2246,86 гр. (а.с.14). Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial