Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який був ним уточнений (а.с.33), в обґрунтування якого вказав, що з 30.12.1997 року він зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS], яка на теперішній час являється його власністю. З 19.11.2008 року в даній квартирі також зареєстровані [PERSON] та її малолітній син [PERSON]. Його рідна сестра [PERSON] після того, як продала свої дві квартири (2-х кімнатну та 4-х кімнатну) також переїхала проживати в його квартиру, але зареєструвати її в цій квартирі він відмовився. Відповідачки комунальні послуги не оплачують, а після смерті батька, який помер [INFO], вони взагалі почали провокувати з ним сварки, що привело до того, що він 21.10.2013р. заподіяв [PERSON] легкі тілесні ушкодження. Після цього сестра сказала йому, щоб він переписав на неї 1/3 частину даної квартири, та в цьому разі вона погодиться на закриття справи мировою угодою. [PERSON] була виділена квартира в м.Рубіжному, але вона не збирається туди переїжджати, сказала, що зробить все, щоб його викинути з цієї квартири. Викладені обставини свідчать про те, що [PERSON], які проживають разом з ним, жиле приміщення використовують не за призначенням, бо зі своєї квартири перевезли якийсь мотлох, систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для нього проживання з ними в одній квартирі, заходи запобігання та громадського впливу виявляються безрезультатними, тому він вважає, що відповідачі повинні бути виселені з його квартири на підставі ч.1 ст.116 ЖК України. Право вимагати в судовому порядку виселення відповідачів він, як власник квартири, має відповідно до ст..157 ЖК України, ст..ст.386, 391 ЦК України. Крім того відповідачі на підставі ст..72 ЖК України мають бути позбавлені права користування житловим приміщенням, тобто його квартирою, та зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою. У зв'язку з чим позивач просить суд усунути йому перешкоди в користуванні власністю з боку відповідачів [PERSON], [PERSON] та малолітнього сина [PERSON], [INFO], визнавши їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позбавивши їх права користування житловим приміщенням і виселити їх з належної йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS]; зобов'язати сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Рубіжанському МВ УМВСУ в Луганській області зняти з реєстраційного обліку зареєстрованих в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], [INFO]; а також просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь всі понесені ним судові витрати. Позивач [PERSON] свої вимоги в судовому засіданні підтримав у повному обсязі, просив усунути йому перешкоди в користуванні власністю з боку відповідачів [PERSON], [PERSON] та малолітнього сина [PERSON], [INFO], визнавши їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позбавивши їх права користування житловим приміщенням і виселити їх з належної йому на праві приватної власності квартири [ADDRESS]; зобов'язати сектор громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб при Рубіжанському МВ УМВСУ в Луганській області зняти з реєстраційного обліку зареєстрованих в квартирі [ADDRESS] [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], [INFO]; а також просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь всі понесені ним судові витрати. Також позивач суду додатково пояснив, що квартира за адресою: [ADDRESS], належала йому та його батькові [PERSON], який [INFO] помер. За життя батько заповів свою частку квартири йому, тому після смерті батька він оформив спадщину на себе та став власником всієї квартири. Коли ще батько був живий, то він прописав в спірну квартиру онуку [PERSON] разом з її малолітнім сином [PERSON]. Він також як співвласник квартири був згоден, що [PERSON] - його племінниця, з сином прописались в даній квартирі. Однак своїй сестрі [PERSON] він дозволив проживати в спірній квартирі тимчасово з кінця вересня або початку жовтня 2012 року протягом 2 місяців, поки вона не зробить ремонт в своїй кімнаті у гуртожитку. Проте сестра проживає в його квартирі до теперішнього часу. Відповідачки оплату за комунальні послуги не здійснюють, в квартирі не прибирають, крім того постійно провокують його на сварки, але з приводу систематичного порушення правил співжиття з їх боку він до міліції не звертався. Але 21.10.2013 року у них стався конфлікт, в результаті якого він заподіяв сестрі тілесні ушкодження, в результаті чого він був засуджений до позбавлення волі строком один рік з іспитовим строком на один рік. Представник [PERSON], який діяв в інтересах позивача, позовні вимоги [PERSON] підтримав у повному обсязі, суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив суд вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала, мотивуючи свою незгоду тим, що вона проживає в спірній квартирі майже 2 роки, вселялась вона в квартиру зі згоди батька, коли той був живий. Після смерті батька вона просила брата пожити в квартирі тимчасово поки не зробить ремонт в кімнаті по [ADDRESS], де вона прописана. Планувала вона проживати в квартирі позивача недовго поки не зробить ремонт у кімнаті в гуртожитку по [ADDRESS], яка їй була виділена та в якій вона прописана. Власного житла вона ніколи не мала та не має, а кімната у гуртожитку непридатна для проживання. Коли вона зробить ремонт у кімнаті гуртожитку, то планує там проживати, але зараз там жити неможливо, оскільки тече дах та немає світла. У зв'язку з чим просила в задоволенні позову відмовити. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнала, просила в їх задоволенні відмовити. В обґрунтування своїх заперечень вона пояснила, що в спірну квартиру її прописав дідусь на необмежений час, коли був живий. Вона там проживає разом з малолітнім сином [PERSON]. Вона являється матір'ю одиначкою, сама виховує сина, за станом здоров'я не працює. Власного житла вона не має, на квартирному обліку не перебуває. Гроші за комунальні послуги вона надавала позивачу, але підтвердити це нічим не може. Представник [PERSON], який діє в інтересах відповідачки [PERSON], позовні вимоги [PERSON] не визнав та просив в їх задоволенні відмовити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Рубіжанської міської ради Кравцова О.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позивача, обґрунтовуючи тим, що в спірній квартирі зареєстрована малолітня особа - син відповідачки, та задоволення вимог позивача може привести до порушення прав та інтересів малолітньої дитини. Представник третьої особи - Рубіжанського міського сектору Управління Державної міграційної служби в Луганській області Бурмістрова С.М. просила розглянути справи без їх участі. Судом в порядку ст.ст.63, 180 ЦПК України для встановлення фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є донькою позивача. Конфлікти між батьком та відповідачами почались після смерті дідуся. Вона була свідком їх сварок по телефону. Їй відомо, що дідусь давав згоду на прописку [PERSON] в спірній квартирі. [PERSON] проживає в квартирі майже 2 роки. Свідок [PERSON] суду розповів, що являється чоловіком та батьком відповідачок. Він проживає в с.Варваровка у матері. Свого житла у нього немає. На вихідні до нього в село приїжджають дружина з донькою та онуком. Вони йому розповідають, що постійно сваряться з позивачем. Регулярно він дає гроші донці для оплати комунальних послуг за квартиру, в якій вона проживає. Свідок [PERSON] пояснив, що позивач - його сусід. Він чує, як у квартирі позивача часто відбуваються сварки між [PERSON] та її мамою, а також між [PERSON] та його сестрою та племіннецею. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.10.2009р. №24098889 ? частина квартири за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON], ? частини даної квартири належали [PERSON] (а.с.7). 23.10.2009 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів своєму сину [PERSON] (а.с.18), у зв'язку з чим після смерті [PERSON], який помер [INFO], його син отримав у спадщину ? зазначеної квартири та зареєстрував своє право власності у встановленому законом порядку, що підтверджено свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 31.07.2013р. та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2013р. №7387690 (а.с.34-36). При житті [PERSON] зареєстрував на постійно у належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS], свою онуку [PERSON] та правнука [PERSON], що підтверджено його особистою заявою (а.с.78). Позивач [PERSON] був також згоден на їх реєстрацію в даній квартирі. Вказаний факт він визнав в судовому засіданні. Згідно довідки КП «Житловий сервіс» від 29.01.2014 року та копії паспорта [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані [PERSON] з 30.12.1997 року, [PERSON] - з 19.11.2009 року та [PERSON] - з 19.11.2009 року (а.с.4-5, 24) Після встановлення зазначених обставин, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до такого висновку. Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначив, що відповідачі та малолітній [PERSON] повинні бути виселені з його квартири на підставі ч.1 ст.116, ст..157 ЖК України. Крім того вони на підставі ст..72 ЖК України мають бути позбавлені права користування житловим приміщенням, тобто його квартирою, та зняті з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Розглядаючи вимоги про виселення суд зазначає, що право вимагати у судовому порядку виселення членів сім'ї, у т. ч. колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року, з послідуючими змінами, роз'яснено, що під час вирішення справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Однак позивачем не надано суду доказів, передбачених ст.ст.57,58 ЦПК України, які б свідчили про те, що до відповідачів були вжиті передбачені законом заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, та які могли би бути підставою для застосування до них наслідків, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України. У зв'язку з чим суд приходить до висновку, що підстав для виселення відповідачів в порядку ст..116 ЖК України з квартири за адресою: [ADDRESS], не вбачається, тому в задоволенні цих вимог слід відмовити. Стосовно вимог про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та позбавлення їх права користування жилим приміщенням на підставі ст..72 ЖК України, суд зазначає наступне. В силу ст. 72 ЖК України особу може бути визнано судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона більш шести місяців не проживає в даному житловому приміщенні без поважних причин. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] разом з малолітнім сином вселилась в спірну квартиру зі згоди власників [PERSON] (коли йому належала ? частини квартири) та позивача [PERSON] (коли йому належала ? частина квартири), зареєструвала своє право користування у встановленому законом порядку, а також протягом останніх двох років постійно проживає в цій квартирі. У зв'язку з тим, що [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO], постійно проживає в квартирі, місце проживання протягом останніх шести місяців не залишала, власного або іншого житла у користуванні не має, тому суд вважає, що підстав для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в порядку ст..72 ЖК України, немає, та в задоволення таких вимог слід відмовити. Безпідставними також суд знаходить вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки як вбачається з матеріалів справи [PERSON] в квартирі позивача за адресою: [ADDRESS], не зареєстрована, а за загальним правилом право користування особою жилим приміщенням ототожнюється з реєстрацією цієї особи в даному жилому приміщенні. Даючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом. Аналіз норм цивільного законодавства свідчить про те, що сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У ЦК право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересі певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї. Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ст.405 ЦК України). Крім того Пленум ВССУ в п.39 Постанови №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРОСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Припинення сервітутного права повинно відбуватися також у відповідності з вимогами ЦК України, зокрема статей 405, 406 ЦК, відповідно до яких сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, аналізуючи спірні правовідносини та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідачка [PERSON] та її малолітній син були вселені у спірну квартиру як член сім'ї попереднього власника квартири [PERSON] та зі згоди позивача, який також на час вселення [PERSON] був власником ? частини спірної квартири, набули вони право користування вказаним житлом, постійно проживають та зареєстрували своє місце проживання в установленому законом порядку, а відтак, згідно зі статтями 401-405 ЦК України [PERSON] та [PERSON] було встановлено безстроковий сервітут на користування спірним житлом. За змістом ч. 6 ст. 403 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Судом також встановлено, що відповідачка [PERSON], яка являється рідною сестрою позивача, вселилась у спірну квартиру зі згоди власника - позивача по справі на час проведення ремонту в належній їй в гуртожитку кімнаті по [ADDRESS] в м.Рубіжне, де вона зареєстрована. З наведеного вбачається, що їй також було встановлено особистий сервітут на певний строк. Таким чином, якщо член сім'ї власника (в т.ч. колишній) житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення сервітуту на підставі ст.ст.405, 406 ЦК України. Відповідно до встановленого статтею 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В даному ж конкретному випадку позивачем були заявлені позовні вимоги з підстав, визначених ст..ст.72, 116, 157 ЖК України, ст..391 ЦК України, однак вимог про припинення сервітуту на підставі ст.ст.405, 406 ЦК України, позивачем не заявлялись, тому суд розглянув справу в межах тих заявлених вимог та з тих підстав, що обрані позивачем. Твердження позивача про те, що сам факт проживання відповідачів у спірній квартирі порушує його права як власника майна, на думку суду, є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Враховуючи викладене суд зазначає, що вимоги позивача [PERSON] є необґрунтованими, у зв'язку з чим в їх задоволенні слід відмовити з зазначених вище підстав. Оскільки в позові відмовлено, тому судові витрати, понесені позивачем, відповідно до положень ст.88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача не стягуються.

Outcome: dismissed