Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, пославшись на те, він є власником квартири [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу 31.10.2016 року. Відповідач зареєстрований без будь-яких правових підстав, домовленості з позивачем щодо його проживання у спірній квартирі не було. Просить суд визнати [PERSON],[INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №26 в буд. №6-а по вул. Мічуріна, у м.Херсоні та зняти його з реєстраційного обліку. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, до суду надав заяву згідно якої підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причини не явки суду не повідомив, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що підтверджується оголошенням у газеті «Наддніпрянська правда», заперечень з приводу поданого позову не надав. В матеріалах є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає можливим справу розглядати у відсутності відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 31.01.2016 року було укладено договір купівлі-продажу згідно якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно витягу №71840308 від 31.10.2016 року на праві власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS]. Відповідно до копії довідки виконавчого комітету Антонівської селищної ради м.Херсона №2204 від 27.09.2016 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований та проживає один [PERSON]. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд. Вимоги щодо примусового зняття відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України\~Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права особи користування житловим приміщенням, а тому дане рішення суду є підставою для зняття відповідача з реєстрації. На підставі викладеного,

Outcome: partial