Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у здійсненні користування квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування вказаною квартирою. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що на підставі свідоцтва про права власності на житло [NUMBER] від 07.07.1994 року виданого органом приватизації управління житлово-комунального господарства Криворізької міської ради, він та його мати [PERSON] набули право спільної власності на квартиру [ADDRESS]. У зв'язку зі смертю матері до нього, в порядку спадкування, перейшла її частка у праві спільної сумісної власності на вищевказану квартиру. 20.11.1993 року позивач уклав шлюб з [PERSON]. У зв'язку зі спільним проживанням з дружиною у квартирі [ADDRESS] було зареєстровано її місце проживання у вказаній квартирі. 26.11.2015 року рішенням Саксаганського районного суду шлюб між ними розірвано. Також у вказаній квартирі була зареєстрована його донька [PERSON], [INFO], яка одружившись змінила прізвище на «[PERSON]. [INFO], вже після виїзду з вищевказаної квартири [PERSON] народила сина [PERSON]. Вказує, що відповідачі з березня 2016 року не мешкають у квартирі за місцем реєстрації. Самостійно зніматись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають йому реалізувати своє право власності, також реєстрація місця проживання відповідачів впливає на вартість нарахувань на деякі види житлово-комунальних послуг. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду. Представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали. У судове засідання, призначене на 23.04.2018 не з'явились, позивач надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явились, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Із заявою про розгляд справи у відсутність відповідача, до суду не звертались. Представник третьої особи до судового засідання не з'явився, заяв та клопотань від сторін не надходило. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона сусідка позивача, близько 20 років знає позивача та відповідачів. Наразі позивач проживає сам, його дочка [PERSON] вийшла заміж, приблизно три роки вона не мешкає у квартирі батька. Восени 2017 року заходила до квартири позивача, відповідачів та дитячих речей в квартирі не бачила. Акт про не проживання відповідачів у спірній квартирі підписувала. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивача знає близько чотирьох роки, разом працювали, перебуває із ним дружніх відносинах. Позивач мешкає у кв.[ADDRESS], разом з ним мешкає цивільна дружина. Колишня дружина та дочка виїхали з даної квартири. Враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, а також думку позивач, який не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно із ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши доводи позивача та його представника, пояснення свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 07.07.1994 року виданого органом приватизації управління житлово-комунального господарства Криворізької міської ради, позивач та його мати [PERSON] набули право спільної власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.6). У зв'язку зі смертю [PERSON] до позивача, в порядку спадкування, перейшла її частка у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2002 року, реєстраційний № 4139 (а.с.7) Відповідач [PERSON], [INFO], зазначена як дружина власника, [PERSON], [INFO], зазначена як дочка власника, [PERSON], [INFO], зазначений як онук власника зареєстровані в квартирі [ADDRESS] по теперішній час, що підтверджується довідкою Нова-Ком №38 від 01.04.2016 року (а.с.10). Як вбачається з довідки виконавчого комітету Саксаганської районної у місті ради [PERSON], [INFO], зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 15.08.2016 року по теперішній час (а.с.38). Згідно із рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 26.11.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.9). Згідно акту, складеного громадянами [PERSON], [PERSON] встановлено, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] з березня 2016 року по 02.11.2017 року (а.с.7). Конституцією України у ст. 47 проголошено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. У ч. 3 ст. 13 Конституції України вказано, що власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Як встановлено судом відповідач [PERSON] є донькою позивача, а [PERSON] є його онуком. Відповідач [PERSON] - колишня дружина позивача. Виходячи із положень ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, право користування житлом власника у членів (колишніх членів) його сім'ї виникає лише за умови, що іншого житла, придатного для проживання, у них немає. Тому в разі появи в останніх такого житла вони втрачають право на користування житлом, яке їм було надано як членам сім'ї власника цього житла. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] - колишня дружина позивача не мешкає в спірній квартирі з березня 2016 року. Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] понад один рік без поважних причин не мешкає за адресою [ADDRESS], суд вважає, що вона втратила право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 405 ЦК України. Що стосується позовної вимоги про визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON], такими, що втратили право користування жилим приміщення, то суд вважає таку вимогу безпідставною та такою, що до задоволення не підлягає з наступних підстав. Так судом встановлено, що [PERSON] та її малолітній син [PERSON] зареєстровані за адресою [ADDRESS] по теперішній час, але фактично там не проживають. Вимогами ст. 18 Закону України « Про охорону дитинства» передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 21.01.1996 року, ратифікованої Законом № 69Y від 03.08.2006 року передбачено, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган визначає, чи має достатньої інформації для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і в разі необхідності одержує додаткову інформацію, зокрема від суб'єктів батьківської відповідальності. Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27.02.1991) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність (ст. 16). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Аналогічна вимога закріплена і у ч. 4 ст. 29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому він проживає. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згода власника не потрібна (частина друга статті 156, частина перша статті 161 ЖК України). Таким чином, при вирішенні даного спору, суд бере до уваги поважність причин відсутності малолітніх дітей за місцем своєї реєстрації з огляду на їхній вік, та той факт, що їхнє місце проживання визначають батьки і вони змушені проживати з матір'ю за іншою адресою та не користуються спірною квартирою не за власним бажанням. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що [PERSON], якому на момент розгляду справи виповнилось 2 роки та є рідним онуком позивача в силу свого малолітства не може самостійно визначати місце свого проживання, яке визначили його батьки, тому змушений проживати з матір'ю за іншою адресою, не користується спірною квартирою, тобто тимчасова відсутність в спірному житловому приміщенні його є вимушеною, а тому відсутні правові підстави для визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Тобто в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що відповідач [PERSON] та малолітній [PERSON] не проживають у спірній квартирі без поважних причин понад один рік та мають інше житло, що придатне для проживання. Суд вважає, що позбавлення права користуватися квартирою порушить права відповідача [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] Відповідно до вимог ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, суд приходить до висновку, що право користування жилим приміщенням відповідача [PERSON], яка дії в інтересах малолітнього [PERSON], в спірній квартирі ґрунтується на законі (ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»). За вказаних обставин суд відмовляє в задоволенні позову в частині визнання [PERSON] та малолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою. Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати слід присудити пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме із відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути витрати в розмірі 320 гривень.

Outcome: partial