Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів за сплачену тимчасову допомогу на дитину в розмірі 4711 грн. 80 коп. з [PERSON], посилаючись на таке: на обліку в управлінні перебувала [PERSON] як одержувач тимчасової допомоги на дитину: дочку [PERSON], [INFO], батько якої, [PERSON], ухилявся від сплати аліментів. Така допомога призначається на дітей, батьки яких, у тому числі, ухиляються від сплати аліментів. На підставі наданих [PERSON] довідок з ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області про ухилення [PERSON] від сплати аліментів та згідно Порядку призначення та виплати тимчасової допомоги на дітей, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 року № 189 (далі Порядок), виконавчого листа про стягнення аліментів, [PERSON] управлінням було призначено тимчасову допомогу на період з 01.08.2006 року по 31.03.2011 року. Всього за вказаний період було сплачено допомоги в сумі 9583 грн. 80 коп. З 31.03.2011 року [PERSON] тривалий час не зверталася до управління за призначенням допомоги, тому, 24.05.2012 року їй направлено листа з проханням зявитися до управління та повідомити про причини не звернення за продовженням виплати допомоги, але остання не зявилася. Відповідно до п.12 Порядку після припинення виплати тимчасової допомоги сплачені кошти стягуються органами праці та соціального захисту населення з боржника для подальшого їх зарахування до державного бюджету, у звязку із чим [PERSON] 27.09.2012 року було направлено вимогу. 02.10.2012 року відповідач прибув до управління та надав документи, що засвідчують сплату аліментів поштовими переказами з 01.10.2009 року по 31.03.2011 року. Таким чином, за вказаний період часу виплачену [PERSON] допомогу в сумі 4872,00 грн. слід стягнути з останньої, а за періоди з 01.08.2006 року по 31.01.2007 року та з 01.04.2008 року по 30.09.2009 року в сумі 4711,80 грн. з відповідача, оскільки в цей час він ухилявся від сплати аліментів. У судове засідання представник позивача не з'явився, натомість подав заяву, в якій повідомляє, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглянути справу без участі представника. Відповідач у судове засідання, не прибув, проте надав письмову заяву про розгляд справи без його участі. Не спростовуючи викладених у позові обставин, заперечує проти задоволення позову з підстав пропуску позивачем строку позовної давності у три роки без поважних причин, про застосування якого надано письмове клопотання. Представник позивача у письмових запереченнях на клопотання про застосування строку позовної давності висловився, що строк не пропущено, оскільки про те, що відповідач може утримувати дитину вони дізналися лише після його звернення до управління з відповідною заявою від 02.10.2012 року, а, тому, трирічний строк давності спливає лише 02.10.2015 року. Враховуючи, що обидві сторони надали заяви про розгляд справи у їхню відсутність, суд відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: згідно з викладеними в позовній заяві обставинами вбачається, що [PERSON] перебувала на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення адміністрації Ленінського району Харківської міської ради як одержувач тимчасової допомоги на дитину: дочку [PERSON], [INFO], батько якої, [PERSON], ухилявся від сплати аліментів. Ухиляння від сплати аліментів встановлено з довідок ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області (а.с.4-10). На підставі заяв [PERSON], вказаних довідок та інших документів останній була призначена управлінням виплата тимчасової допомоги на дитину у звязку із ухиленням від сплати аліментів одного з батьків на період з 01.08.2006 року по 31.03.2011 року. Всього за вказаний період було сплачено допомоги в сумі 9583 грн. 80 коп. (а.с.11). З 31.03.2011 року [PERSON] тривалий час не зверталася до управління за призначенням допомоги, тому, 24.05.2012 року їй направлено листа з проханням зявитися до управління та повідомити про причини не звернення за продовженням виплати допомоги, але остання не зявилася. Відповідно до п.12 Порядку призначення та виплати тимчасової допомоги на дітей, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.02.2006 року № 189, після припинення виплати тимчасової допомоги сплачені кошти стягуються органами праці та соціального захисту населення з боржника для подальшого їх зарахування до державного бюджету, у звязку із чим [PERSON] 27.09.2012 року було направлено вимогу. 02.10.2012 року відповідач прибув до управління та надав документи, що засвідчують сплату аліментів поштовими переказами з 01.10.2009 року по 31.03.2011 року і, що також підтверджено листом начальника ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області від 16.10.2012 року (а.с.12). Таким чином, за вказаний період часу виплачену [PERSON] допомогу в сумі 4872,00 грн. слід стягнути з останньої за порушення п.10 Порядку, а за періоди з 01.08.2006 року по 31.01.2007 року та з 01.04.2008 року по 30.09.2009 року в сумі 4711,80 грн. з відповідача, оскільки в цей час він ухилявся від сплати аліментів. Оскільки відповідачем надане клопотання про застосування трирічного строку позовної давності, то суд має його вирішити. Так, відповідач посилається на те, що виплата допомоги [PERSON] припинена з 01.04.2011 року і остання більше не зверталася до управління про подальшу виплату. Вважає, що саме з цього часу має бути розпочато перебіг строку позовної давності, а позивач звернувся до суду за захистом свого права лише через 4 роки. Натомість, позивач вважає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки про те, що відповідач може утримувати дитину вони дізналися лише після його звернення до управління з відповідною заявою від 02.10.2012 року, а, тому, трирічний строк давності спливає лише 02.10.2015 року. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Судом же встановлено, що відповідно до п.7 Порядку тимчасова допомога призначається кожні шість місяців починаючи з місяця, в якому подані усі необхідні документи. Для призначення допомоги на наступний шестимісячний строк одержувач подає лише заяву, в якій повідомляє про обставини, що можуть бути підставою для продовження виплати допомоги. Черговий шестимісячний термін виплати допомоги [PERSON] сплив 31.03.2011 року, що вбачається із довідки позивача (а.с.11). Із заявою про продовження виплати допомоги [PERSON] до позивача більше не зверталася. Тому, суд вважає, що доводи відповідача про пропуск строку позовної давності заслуговують на увагу, оскільки, фактично, через небажання отримувати допомогу, її виплата припинена з 01.04.2011 року. Підстав для подальшого її призначення у позивача не було і саме з 01.04.2011 року почався перебіг трирічного строку позовної давності, який позивачем пропущено, оскільки з позовом управління звернулося до суду 23.04.2015 року, а заяви про поновлення вказаного строку позивачем не надано та не викладено поважних причин. Таким чином, суд хоча і дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог з точки зору матеріального права, проте, вважає, що вони не підлягають задоволенню з точки зору процесуального права саме з причин пропуску строку позовної давності. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази, які є у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, проте задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed