Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між АТ КБ „ПриватБанк” та відповідачем [PERSON] 18.10.2007 року було укладено кредитний договір № NKXRRC11760006, за яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 3850,00 грн з умовою - сплати процентів за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконує належним чином взяті на себе зобов’язання та не здійснює щомісячні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушує умови угоди та не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість, яка станом на 31.10.2018 року становить 28107,03 гривень, із яких: 26292,41 гривень – заборгованість за пенею, 500,00 гривень – фіксованого штрафу та 1314,62 грн. – процентної складової штрафу. Від представника позивача надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову, вказавши, що раніше судовим рішенням вже була стягнута заборгованість за даним кредитним договором та вказана заборгованість стягувалась державним виконавцем із заробітної плати відповідача частинами та повністю була погашена в 2017 році. Відповідач вважала, що позивач зловживаючи своїми правами, подав до суду той самий позов, який вже розглядався судом, тому просила закрити провадження у справі. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості; світлокопію заяви позичальника № NKXRRC11760006 від 18.10.2007 року; світлокопію Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт); матеріали цивільної справи №468/1450/13-ц), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. В судовому засіданні встановлено, що 18.10.2007 року між АТ КБ „ПриватБанк” та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № NKXRRC11760006, за яким позивач надав відповідачу кредит у сумі 3850,00 грн з умовою - сплати процентів за користування кредитом в розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим строком повернення кредиту по 18.10.2009 року. У зв’язку з неналежним виконанням умов договору у відповідача виникла заборгованість перед банком за кредитним договором № NKXRRC11760006, позов про стягнення якої був вирішений рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.08.2013 року по справі № 468/1450/13-ц, за яким позов був задоволений частково у зв’язку зі зменшенням судом розміру пені та з відповідача на користь позивача була стягнута заборгованість за кредитним договором станом на 10.04.2013 року в сумі 10048,89 грн. Рішення суду про стягнення з відповідача вказаної суми заборгованості за кредитним договором № NKXRRC11760006 було виконано в повній мірі лише 19.08.2017 року та постановою державного виконавця від 19.08.2017 року виконавче провадження було закінчене. За позицією позивача заборгованість відповідача за кредитним договором №NKXRRC11760006, станом на 31.10.2018 року становить 28107,03 гривень, із яких: 26292,41 гривень – заборгованість за пенею, 500,00 гривень – фіксованого штрафу та 1314,62 грн. – процентної складової штрафу. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність” банківський кредит – це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов’язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов’язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов’язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов’язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Таким чином діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на своєчасне отримання виконання зобов'язання за вищезазначеним договором. При цьому, з заяви позичальника № NKXRRC11760006 від 18.10.2007 року слідує, що кредит надавався на 24 місяці з 18.10.2007 року по 18.10.2009 року включно. З рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.08.2013 року по справі №468/1450/13-ц слідує, що судом вирішувався позов ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача [PERSON] повної суми заборгованості за кредитним договором № NKXRRC11760006 від 18.10.2007 року на загальну суму 31212,15 грн., яка утворилась станом на 10.04.2013 року. Рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором виконане повністю 19.08.2017 року. Суд не може погодитись з позицією відповідача про необхідність закриття провадження у справі через наявність рішення суду щодо стягнення заборгованості за даним договором, оскільки даний позов та позов по справі №468/1450/13-ц стосуються різних періодів нарахування заборгованості за одним і тим же кредитним договором, тому мають різний предмет та підстави, а, отже, відсутні підстави для закриття провадження у справі за ст. 255 ЦПК України чи залишення позову без розгляду за ст. 44 ЦПК України. З тексту позову слідує, що вся заборгованість за кредитним договором № NKXRRC11760006 від 18.10.2007 року, яку просить стягнути позивач, в сумі 28107,03 грн., є неустойкою (пенею та штрафами). Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) та від 31.10.2018 року (справа №14-318цс18). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За такого, після закінчення строку кредитування та після винесення судового рішення про стягнення повної суми кредитної заборгованості кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти, комісію та пеню, а має право на отримання компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. При цьому, як вказано вище, в позові позивач просить стягнути заборгованість лише за неустойкою, нарахування якої після вирішення судом позову про стягнення повної суми заборгованості не передбачено. Суд при цьому не має змоги самостійно вирішувати питання про стягнення з відповідача передбачених ст. 625 ЦК України трьох процентів річних та витрат від інфляції, оскільки, по-перше, суд у відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України обмежений заявленими в позові вимогами щодо суми вимоги та щодо виду нарахувань, а позивач в даному випадку ставить перед судом питання про стягнення виключно неустойки за кредитним договором. По-друге, позивачем в супереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надано відомостей про те – коли та якими частинами погашалась заборгованість стягнута за рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 01.08.2013 року по справі № 468/1450/13-ц, а суд відповідно до ст. 13 ЦПК України в даному випадку не в праві самостійно збирати докази, натомість з пояснень відповідача та з постанови державного виконавця від 19.08.2017 року і виконавчого листа по справі №468/1450/13-ц вбачається, що стягнення боргу з відповідача на виконання рішення суду здійснювалось частинами із заробітної плати відповідача до повного погашення боргу в серпні 2017 року. Без надання позивачем вказаних відомостей суд не має змоги правильно розрахувати три проценти річних та витрати від інфляції. Оскільки відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача неустойки за кредитним договором №NKXRRC11760006 від 18.10.2007 року, в сумі 28107,03 грн., - в задоволенні позову належить відмовити повністю з описаних вище підстав щодо меж судового розгляду.

Outcome: dismissed