Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який в ході розгляду був уточнений, до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просить суд визнати недостовірною інформацію відносно Харківського національного медичного університету та особисто його керівника - ректора [PERSON], поширену [PERSON] у зверненні до Урядового повноваженого з питань антикорупційної політики [PERSON] від 10.03.2014 року, а саме: що ректор Харківського національного медичного університету [PERSON] переслідує [PERSON]. Що це переслідування призвело до того, що в 2011 р. [PERSON] залишив посаду першого проректора ХНМУ, та згодом, зовсім «змушений був піти з роботи в університеті», 2) що причина переслідування полягає у тому, що [PERSON] в 2005 р. подав заявку на участь у конкурсі на заміщення вакантної посади на той час посади ректора ХНМУ, на яку одночасно з ним претендував і [PERSON]. За результатами конкурсу був призначений [PERSON].», 3) що ректор ХНМУ [PERSON] «при зміні влади у 2010 р. перекинувся до партії регіонів і утримався на своїй посаді», 4) що «У 2008 [PERSON] звернувся до міськвиконкому з проханням скасувати рішення про надання нам квартир», 5) що виселення з квартири [PERSON] та членів його родини відбувалося «як показове покарання», в результаті чого [PERSON] з дружиною «протримали на неопалювальних сходах, не пускаючи до квартири, щоб ми могли забрати хоча б документи та гроші, близько 10 годин, при цьому дружина була без верхнього одягу й у кімнатних капцях на босу ногу. Нас усіляко принижували, ображали, над нами потішалися», 6) що [PERSON] «шляхом маніпуляцій зі штатним розкладом» [PERSON]О.» Усунули з посади першого проректора»; [PERSON] «змушений був піти з роботи в університеті». Зобовязати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати інформацію, вказану в попередньому пункті, шляхом направлення листа до Урядового повноваженого з питань антикорупційної політики [PERSON], Міністерства охорони здоровя України, Міністерства освіти і науки України, Державної виконавчої служби, Харківської обласної державної адміністрації та Генеральної прокуратури України. Заборонити [PERSON] вчиняти дії, які принижують Харківський національний медичний університет та його керівника - ректора [PERSON] честь, гідність та ділову репутацію, що виражається в грубому спілкуванні з ним та розповсюдженні недостовірної інформації про ректора. Судові витрати покласти на відповідача. Свої вимог обґрунтовує тим, що [PERSON] у своєму листі від 10.03.2014 року який було направлено на адресу Урядового повноваженого з питань антикорупційної політики [PERSON] (яке в подальшому було направлено до Міністерства охорони здоровя України, Міністерства освіти і науки України, Державної виконавчої служби, Харківської обласної державної адміністрації та Генеральної прокуратури України), зазначив відомості, текст яких позивачем викладено у позовних вимогах. Вказана відповідачем інформація є недостовірною відповідно до ст.ст.19, 62 Конституції України. [PERSON] 01.07.2004 було прийнято на посаду в.о. завідувача кафедри патологічної фізіології до обрання по конкурсу на підставі наказу ХДМУ №120-ка. Відповідно наказу ХДМУ від 01.09.2004 №184-кб [PERSON] було переведено на посаду завідувача кафедри патологічної фізіології у звязку із обранням по конкурсу та укладенням контракту на 5 років з 30.08.2004 р. по 30.06.2009, а 30.06.2009 згідно з наказом ХНМУ №621-к трудові відносини з ним були продовжено до 30.06.2011 у звязку з укладенням додаткової угоди. Згідно з наказом ХНМУ від 31.03.2011 №281-к та на підставі особистої заяви [PERSON] було звільнено з посади завідувача кафедри патологічної фізіології за згодою сторін в порядку п. 1 ст. 36 КЗпП України. Поряд з цим, з 1997 року [PERSON] затверджено на посаді декана 1 медичного факультету Харківського державного медичного університету, з дозволом працювати на посаді завідувача кафедрою патологічної фізіології, у 2002 році його переобрано на наступний термін (по 30.06.2007). За особистою заявою [PERSON], 26.10.2005 року його звільнено з посади декана 1 медичного факультету. Та, згідно з наказом ХДМУ від 27.10.2005р., переведено на посаду виконуючого обовязки першого проректора терміном на 2 місяці з 27.10.2005 року по 27.12.2005 року, з дозволом працювати на посаді завідувача кафедрою патологічної фізіології. Наказом ХДМУ від 28.12.2005 року, на підставі особистої заяви, в.о. першого проректора [PERSON], його переведено на посаду завідувача кафедрою паталогічної фізіології. [PERSON] не звертався до суду, правоохоронних органів чи станів прокуратури з приводу припинення трудових відносин з ХНМУ, «стеження і переслідування з боку керівництва ХНМУ» та проведення процедури обрання за конкурсом ректора ХДМУ. Жодних судових рішень, ухвал, постанов, кримінальних справ, приписів з вказаних питань порушено та винесено не було. Крім того, 28.10.2005 р. професор [PERSON] обраний в посаду ректора Харківського державного медичного університету. Як зазначено і рішенні вищого колегіального органу громадського самоврядування - конференції трудового колективу Харківського державного медичного університету: «На підставі результатів таємного голосування, 226 голосів «за», що складає 94,2 % від статутного-складу вищого колегіального органу громадського самоврядування конференції трудового колективу Харківського державного медичного університету щодо обрання кандидатури претендента на посаду ректора Харківського державного медичного університету, вважати в.о. ректора ХДМУ, завідувача кафедри урології та андрології Харківського державного медичного університету, доктора медичних наук, професора [PERSON] обраним, як такого, що набрав більше 30 % голосів під і час голосування від статутного складу вищого колегіального органу громадського самоврядування конференції трудового колективу Харківського державного медичного університету та відповідно до статті 39 Закону України «Про вищу освіту» рекомендувати власнику Харківського державного медичного університету Міністерству охорони здоров'я України кандидатуру претендента на посаду ректора університету професора, доктора медичних наук [PERSON] для призначення на посаду ректора Харківського державного медичного університету в установленому чинним законодавством порядку». 02.11.2005р. наказом МОЗ України № 156-0 «Про призначення [PERSON] ректором Харківського державного медичного університету» відповідно до ст. 39 Закону України «Про вищу освіту» та рішення трудового колективу Харківського державного медичного університету від 28.10.2005 р., [PERSON] призначений ректором ХДМУ на умовах контракту №321 від 02.11.2005 р., укладеного між МОЗ України та [PERSON] на термін з 02.11.2005 р. по 02.11.2010 р. 05.12.2007 р. між МОЗ України та [PERSON] підписана додаткова угода № 401 «Про внесення змін і доповнень до контракту від 02.11.2005р. № 321», в якій зазначається, що «...наказом МОЗ від 05.12.2007р. № 784 «Про заходи щодо виконання Указу Президента України «Про надання Харківському державному медичному університету статусу національного», згідно з Указом Президента України від 22.11.2007р. № 1135/2007 «Про надання Харківському державному медичному університету статусу національного», правонаступником Харківського державного медичного університету визнано Харківський національний медичний університет. , У 1998 році відповідачу у звязку з розлученням та неможливістю проживання з «колишньою дружиною», було надано службове приміщення - три кімнати в студентському гуртожитку, розташованому за адресою: м. Харків, проспект Перемоги, 57, корпус «Б», для тимчасового проживання його особисто разом з двома різностатевими дітьми. До вселення в кімнати гуртожитку університету [PERSON] разом з членами сім'ї - дружиною [PERSON] та двома дітьми, проживав у двохкімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS]. У червні 2012 року сім'я [PERSON] подала до Дзержинського районного суду м. Харкова позов на Харківську міську раду, Виконавчий комітет [PERSON] районної в м. Харкові ради та Харківський національний медичний університет про поновлення права користування, зобовязання видати ордер, признання рішень недійсними, в подальшому змінивши позовні вимоги на вимоги про визнання права користування приміщенням (справа №2011/8454/2012). У вересні 2012 року університетом, в межах вказаного судового провадження, було подано зустрічний позов про виселення громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку Харківського національного медичного університету, розташованого за адресою: м. Харків, проспект Перемоги, будинок 57, корпус «Б» кімнати 208, 209, 210 (який знаходиться на балансі ХНМУ і є державною власністю на правах оперативного управління ХНМУ - Свідоцтво про право власності на нерухоме майно серія №882495 від 04.05.2007 видане Виконавчим комітетом Харківської міської ради). 12.03.2013 р. рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було відмовлено у задоволенні первісного позову сім'ї [PERSON], натомість повністю задоволено зустрічний позов ХНМУ щодо виселення без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку університету без надання іншого жилого приміщення розташованого за адресою: м. Харків, проспект Перемоги, будинок 57, корпус «Б», кімнати 208, 209, 210, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05.08.2013 р. вищезазначене рішення залишено без змін. Касаційну скаргу на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова та ухвалу Апеляційного суду Харківської області судовою колегією Вищого спеціалізованого суду України було відхилено. У добровільному порядку громадянами [PERSON], [PERSON]М, [PERSON] та [PERSON] рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 року не було виконано. А тому, в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку, 07.10.2013 р, державним виконавцем в присутності представників ХНМУ та правоохоронних органів - співробітників Дзержинського РВ ХМВ УМВС в Харківській області були здійснені заходи по примусовому виконанню рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2013 р. Всі речі [PERSON], [PERSON]М, [PERSON] та [PERSON], в присутності понятих, представників ХНМУ та правоохоронних органів, було описано, опечатано та передано на відповідальне зберігання, згідно з актом, до університету, про що неодноразово адміністрацією університету повідомлялося листами [PERSON] Незважаючи на рішення суду, відповідач у своєму листі неправомірно стверджує, про незаконні дії збоку адміністрації ХНМУ та Дзержинського ВДВС ХМУЮ та піддає сумніву рішення судових інстанцій та суддів України. [PERSON] Харківського національного медичного університету [PERSON] має багаторічний стаж, досягнення в галузі медицини, науки, освіти (не тільки вітчизняної, а і світової) та громадської діяльності міста, області та країни. [PERSON][PERSON] ніколи не перебував у складі і не брав участі у Партії Регіонів. Звернення відповідача до Урядового повноваженого з питань антикорупційної політики не було наміром виконати свій громадський обовязок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси. Інформація поширена відповідачем порушує особисті немайнові права ХНМУ, зокрема, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоду його діловій репутації. Також, інформація поширена відповідачем порушує особисті немайнові права ректора ХНМУ, що виражається у негативному упередженому ставленні до нього з боку осіб, які отримали лист-звернення відповідача. Крім того, ця інформація формує думку, що ХНМУ тісно пов'язаний з корупційною діяльністю, більш того, особисто вчиняє кримінально карні діяння. Подібними діями відповідач охарактеризував ХНМУ, його керівника та співробітників (підлеглих), як злочинця, як особу, що з легкістю порушує закон, не має високих моральних принципів. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовну заяву, надала пояснення відповідно до позовної заяви. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позову та пояснив, що фрази про спростування яких просить позивач лише є перефразованим текстом його листа. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Лист від 10.03.2014 р. направлений відповідачем урядовому уповноваженому з питань антикорупційної політики [PERSON] містить наступний текст: «я пропрацював у Харківському національному медичному університеті (ХНМУ) 37 років - з часу його закінчення у 1974 році по 2011 рік, у тому числі 24 роки зав. кафедри та 8 років деканом. Доктор медичних наук, професор, автор біля 500 наукових праць. Створив велику відому наукову школу. Вважаюсь провідним фахівцем в Україні й СНД зі свого наукового напрямку. Член міжнародних наукових співтовариств, Соросівський Професор. Нагороджений почесними грамотами МОЗ та Кабінету Міністрів України. Працюючи в Україні і за кордоном, наша сімя внесла, вибачте, великий внесок у розвиток міжнародного авторитету України. Через незаконне стеження і переслідування з боку керівництва ХНМУ у 2011 році я був змушений піти з роботи в університеті. Переслідування повязане з тим, що в 2005 році я подав заяву на участь у конкурсі на вакантну посаду ректора ХНМУ. Однак, як виявилося, ця вакантна посада ще до виборів вже була призначена виключно для певного кандидата, ставленика тодішньої місцевої влади, нинішнього ректора [PERSON], який при зміні влади у 2010 році перекинувся до ПР і утримався на своїй посаді. Керівники місцевих органів влади та міністерства шантажували та погрожували мені й моїй сімї з тим, щоб я зняв свою кандидатуру з конкурсу. Побоюючись за життя і здоровя рідних та не бажаючи далі мати нічого спільного з такою владою, я зняв свою кандидатуру. [PERSON], ставши ректором, та керівники місцевих органів влади відразу розпочали на мене гоніння за те, що я «у принципі посмів» висувати свою кандидатуру на конкурс. Шахрайським способом (шляхом маніпуляцій зі штатним розкладом) мене усунули з посади першого проректора і потім постійно цькували. Чесно і добросовісно пропрацювавши все життя на державу, я був позбавлений можливості навіть отримати від держави законну матеріальну допомогу (10 посадових окладів)у звязку з виходом на пенсію. Наша сімя перебувала на квартирній черзі з 1986 року. У 1998 році за ініціативи тодішнього ректора ХНМУ [PERSON], рішенням міськвиконкому була виведена зі складу гуртожитку 3-кімнатна квартира у міжвузівському сімейному гуртожитку за адресою: пр. Перемоги, 57 Б, кв. 4, і надана нам як державна квартира. Нас зняли з квартирної черги. Ми зробили капітальний ремонт квартири. У 2008 році [PERSON] звернувся до міськвиконкому з проханням скасувати рішення про надання нам квартири. Звісно, за попередньою домовленістю з Добкіним та Кернесом (які на той час були, відповідно, головою та секретарем міськради), з якими мав певні звязки. Навіть не повідомляючи нас, заочно (ми дізналися про це лише через півроку), міськрада незаконно скасувала майже через 11 років своє попереднє рішення, хоча, за законом, питання по індивідуальних правових актах можуть вирішуватися лише через суд і тільки у встановлені законом строки. Ми звернулися до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ХНМУ про поновлення нашого права на житло. ХНМУ звернувся з зустрічним позовом про наше виселення без надання іншого житла. За принципом: «А-а-а, ми тобі вказали на твоє місце, а ти там ще й голос подаєш?! Тоді ми тебе зовсім виженемо на вулицю!». У цьому позові ХНМУ свідомо, надав завідомо неправдиві відомості відносно стажу моєї роботи в ХНМУ (вказавши, що я пропрацював у ХНМУ лише 7 років, а не 37, як насправді), щоб було менше 10 років, бо, за законом, не можна виселити з гуртожитку без надання іншого житла людину, яка пропрацювала на підприємстві, в установі, організації не менш як 10 років. У червні 2013 р. суд прийняв замовне рішення (на вказівку від місцевої влади - на той час Кернес вже був міським головою, Добкін - губернатором і інтереси [PERSON] скрізь лобіював його заступник Шурма) про наше виселення без надання іншого житла - зарані неправосудне, оскільки я пропрацював в університеті не менш ніж 10 років (37 років) і є пенсіонером за віком. При цьому суд відверто не звертав уваги на надану мною копію трудової книжки, паспорта та інші документи. Суд також не прийняв до уваги наявність у сімї малолітньої дитини - моєї онуки [INFO]. Неймовірно, але рішення суду ґрунтується на «Примірному положенні про студентський гуртожиток вищого навчального закладу» (наказ МОН від 13 листопада 2007 року № 1004), яке не зареєстроване Міністерством юстиції і не відноситься до нормативних або законодавчих актів, тобто носить не більш ніж рекомендаційний характер. Єдиним нормативним підзаконним актом що у правовому полі регулює питання надання, користування житловою площею в гуртожитках, виселення з гуртожитків є «Примірне положення про гуртожитки» (постанова Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. № 208), у якому говориться, що з гуртожитків без надання іншого житла не можуть бути виселені, зокрема, особи, що пропрацювали на підприємстві, в установі, організації не менш як 10 років та пенсіонери по старості. Тобто, нас засудили на підставі не законів, а методичних рекомендацій! Але нічому дивуватися, оскільки все було зарані домовлене, сплановане та узгоджене між ХНМУ, місцевою владою та судом. Апеляційний суд Харківської області, на ту ж вказівку, залишив це рішення без змін. Вищий спеціалізований суд України, на який у високопосадовців Харкова є безпосередній «вихід», без будь-яких пояснень відмовив у відкритті касаційного провадження за нашою скаргою. Вищий спеціалізований суд України також, звісно, не пропустив нашу заяву до Верховного суду України про перегляд судового рішення. 7 жовтня 2013 року, незважаючи на те, що з 1 жовтня у Харкові вже почався опалювальний сезон, коли, за законом, виселяти людей з гуртожитків не можна, нас виселили на вулицю, на ту ж вказівку. При цьому виселили навіть члена сімї, про якого зовсім не йдеться у рішенні суду, - малолітню дитину [INFO], тобто мою доньку виселили з грудним немовлям, причому без погодження з органами опіки, що є грубими порушеннями законів. Саме виселення було проведене як показове покарання. Нас з дружиною протримали на неопалюваних сходах, не пускаючи до квартири, щоб ми могли забрати хоча б документи та гроші, близько 10 годин, при цьому дружина була без верхнього одягу й у кімнатних капцях на босу ногу. Нас усіляко принижували, ображали, над нами потішалися. У нас були вилучені і вивезені документи, кошти, дорогоцінності, вкрай необхідні ліки, яких немає в Україні і які надсилаються нам із-за кордону, інші предмети першої необхідності, особисті речі та інше майно, без залишення нам акту опису забраних речей і відомостей про те, куди вивозяться наші речі. При цьому тверді меблі були поламані, мякі меблі порвані, посуд перебитий. Тільки через два з лишнім місяці ми дізналися, де знаходяться рештки наших речей. Тепер ми не можемо їх забрати, бо нам, у продовження зведення рахунків, чиняться різні перепони. Ми залишилися без документів, грошей, вкрай необхідних ліків, теплих речей, на вулиці, в опалювальний сезон, напередодні зими. При цьому звертаю Вашу увагу на те, що ми не є ніякими банківськими або іншими кредитними боржниками, ми нікому не винні ні копійки. Якщо державі дуже знадобилися назад колись надані нею нам стіни, то залишати нас посеред вулиці навіть без документів, грошей, ліків, теплих речей узимку - це вже занадто. Після перенесеної психічної травми моя дружина злягла зі значними розладами здоровя, змушена лікуватися донині, і на неї чекає ще тривале лікування. Наступним кроком у зведенні рахунків та щоб ми не домагалися справедливості могло бути фізичне знищення, як це обіцяли ще у 2005 році, а за влади ПР це було ще більш реально. Але, завдяки закінченню цієї влади, це, дякувати Богу та українському народові, не встигло відбутися. Ми, звичайно, зверталися до Кернеса і Добкіна, але марно, бо все ж відбувалося за їх участі. Також ми зверталися і до Адміністрації Президента, але наші звернення транзитом через міністерства освіти та охорони здоровя або обласну адміністрацію поверталися безпосередньо до [PERSON], після чого мене викликали «для пояснень» і переслідування мене і моєї сімї лише посилювалося, так що врешті-решт мене «вижили» з роботи. Сюжет з нашим виселенням показували по всіх телеканалах, і, як я зрозумів, було доручення Генпрокуратури на місце розібратися у цьому питанні. [PERSON] районна прокуратура м. Харкова та Харківська обласна прокуратура «розбираються» у ньому й донині. З достовірних джерел я знаю, що вони й не могли обєктивно розібратися, оскільки зарані знали, що все, що відбувається з нашою сімєю, є замовним, напроти, працівники прокуратури до цього самі приймали участь у реалізації цього замовлення. Потім вони навіть спеціально радилися в обласній прокуратурі, як так викрутити, щоб доповісти Генпрокуратура що, мовляв, усе було за законом. Але зараз, після перемоги народу, ми сподіваємося на швидке і повне відновлення справедливості. Отже, вийшло, що держава виступила по відношенню до нас у якості квартирного шахрая і грабіжника: спочатку надала нам житло, зняла з квартирної черги, ми зробили капітальний ремонт, а потім забрала житло, а заодно усе наше майно, документи і кошти, і вигнала нас на вулицю, та ще й зі знущаннями і завданням великої шкоди здоровю. Це сталося із-за незаконних, злочинних дій низки посадовців та державних службовців, повязаних зі зведенням рахунків та корупційним сприянням цьому: ректора ХНМУ [PERSON], голови облдержадміністрації Добкіна, міського голови Кернеса, заступника губернатора Шурми, судді Дзержинського районного суду м. Харкова Задорожного, суддів апеляційного суду Харківської області Шевцової, Піддубного, Пономаренко, суддів Вищого спеціалізованого суду України Писаної, Касьяна, Коротуна, Демьяносової, Дербенцевої, Карпенко, державного виконавця Дзержинської районної виконавчої служби м. Харкова Підгірного та їхніх керівників, від яких вони безпосередньо отримували вказівки. Також, звертаємо Вашу увагу на те, що ректор ХНМУ [PERSON] протягом більше 8 років безкарно, по наростаючій, зводить з нами рахунки, що називається, зживає зі світу (позбавлення роботи, житла, виселення на вулицю, позбавлення документів, коштів, майна, знущання, завдання шкоди здоровю та ін.) та ще й у інші кримінальні способи: шахрайство, підлог, корупційний протекціонізм за участі місцевих високопосадовців. Водночас усі «досягнення» й «заслуги» самого [PERSON] (посади, звання, нагороди) отримані завдяки корупційному протекціонізму. Те, що з нами відбувається, є конкретним проявом того системного злочинного нехтування людьми і законами представниками влади ПР задля власної втіхи, із-за якого доведений до відчаю народ і стояв на смерть по всій Україні. Вимагаємо від держави негайного повернення нашого житла і майна та покарання усіх причетних до цього тривалого організованого злочину.» Зазначений лист підписаний відповідачем (а.с. 73-77). Інформація про спростування якої просить позивач (текст викладений у змісті позовних вимог) вирваноз контексту та перекручено. Відповідачем, лист від 10.03.2014 р., було направлено урядовому уповноваженому з питань антикорупційної політики [PERSON], а останнім цей лист було надіслано Міністерству охорони здоровя України, Міністерству освіти і науки України, Державній виконавчій службі, Харківській обласній державній адміністрації та Генеральній прокуратурі України. Крім того, частина позовних вимог стосується ректора Харківського національного медичного університету [PERSON] але він не є позивачем у даній справі. Вимоги щодо вчинення відповідачем дій, які принижують честь, гідність та ділову репутацію Харківського національного медичного університету та ректора [PERSON], що виражається в грубому спілкуванні, взагалі не знайшли підстав в матеріалах справи та є надуманими. Відповідно Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Матеріалами справи не встановлено, що мало місце втручання з боку відповідачів в чиєсь особисте життя . З п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб, що зобовязані оглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадках, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що лист відповідача від 10.03.2014р. не порочить гідність, честь та ділову репутацію позивач, а є реалізацією конституційного права відповідачів, тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed