Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування нежитловою будівлею: «нежитлове приміщення, їдальня з надбудовою «А», а саме: будинком [ADDRESS] , розташованим на земельній ділянці кадастровий номер 3222486601:01:005:5113 площею 0,3215 га, та усунути перешкоди з боку відповідачів в здійсненні [PERSON] права приватної власності - права користування на означену нежитлову будівлю, шляхом зобов`язання відповідачів звільнити займане нежитлове приміщення, зняття відповідачів з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: будинок [ADDRESS] та виселити відповідачів із зазначеного приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 27.05.2015 [PERSON] належить на праві приватної власності нежитлова будівля по [ADDRESS] , яка розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 3222486601:01:005:5113. Даний об`єкт нерухомості зареєстрований як єдина будівля без будь-якого поділу на окремі об`єкти нерухомого майна - приміщення чи кімнати. Проте, відповідачі у справі проживають у одній з кімнат означеної будівлі без будь-яких на те правових підстав та користуються всіма іншими загальними приміщеннями, такими як коридор, туалет, побутові кімнати та не бажають звільняти займаний об`єкт нерухомості, тим самим перешкоджають позивачу користуватись своєю власністю на власний розсуд. [PERSON] вказує на те, що спірне приміщення було побудоване Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат «Тарасівський» та мало статус їдальні. У 1967 році було здійснено надбудову другого поверху, будівля введена в експлуатацію в 1967 році як нежитлове приміщення «Їдальня з надбудовою «А», яка мала використовуватись як готель для співробітників Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат «Тарасівський». Чоловік відповідача 1 або її батьки, чи вона сама у відповідний період працювали у даному товаристві, яке було власником даного приміщення, у зв`язку з чим їм тимчасово на час роботи на комбінаті надавалось приміщення на другому поверсі будівлі для тимчасового розміщення. Не дивлячись на те, що означене приміщення не є житловим, не має статусу гуртожитку, з порушенням діючого законодавства відповідачів було зареєстровано у ньому, тобто здійснено тимчасову реєстрацію за місцем знаходження роботодавця. Після припинення трудових відносин з Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрокомбінат «Тарасівський» відповідачі не звільнили самостійно нежитлове приміщення, в тому числі й на вимогу [PERSON] , а продовжують його використовувати. Позивач зазначає, що мешканці даної будівлі також користуються й всіма комунальними послугами без її згоди. Наразі [PERSON] має намір провести реконструкцію та ремонт будівлі, використовувати її для власних потреб, однак, не має такої можливості, оскільки відповідачі категорично відмовляються звільняти спірне приміщення та не допускають її всередину, у зв`язку з чим звернулась до суду за захистом своїх прав. Ухвалою від 15.05.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження, надано учасникам процесу строк на подачу до суду заяв по суті справи. Відповідачі у визначений судом строк не скористались своїм правом на подачу до суду відзивів на позовну заяву. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.12.2018, ухвалою від 17.12.2018 суддею Ковальчук Л.М. прийнято справу до свого провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою від 29.05.2019 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою від 29.05.2019 зобов`язано відповідачів надати письмові відповіді на запитання, які поставлені у позовній заяві. 24.06.2019 від Києво-Святошинського об`єднаного управління ПФУ Київської області на виконання вимог ухвали від 29.05.2019 надійшла частина витребуваних документів та повідомлення про неможливість надання всієї витребуваної інформації. 20.08.2019 від виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області надійшла витребувана інформація. Ухвалою від 06.02.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 17.02.2021 свідок [PERSON] повідомила, що позивач є її матір`ю, останній належить нежитлове приміщення по [ADDRESS] . У даному приміщенні проживають відповідачі, які не пускають ні власника, ні її представників до нього. Лише після виклику поліції мешканці впустили їх всередину, однак, лише до під`їзду. В матеріалах справи наявні заяви представників позивача та третьої особи про розгляд справи за їх відсутності, підтримують позовні вимоги у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 27.05.2015 між ТОВ «Сад-Еліт-Продукт» (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме нежитлової будівлі [ADDRESS] . Зазначена нежитлова будівля складається з: їдальні з надбудовою «А», площею 517,6 кв.м., розташована на земельній ділянці площею 0,3215 га, з цільовим призначенням - для ведення підсобного сільського господарства, кадастровий номер 3222486601:01:005:5113. Нежитлова будівля, що відчужується, належить продавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишевцем Р.В. за реєстровим № 1568. Відповідно до технічного паспорту на громадський будинок від 07.10.2011, нежитлова будівля по [ADDRESS] має загальну площу 517,6 кв.м. Рішенням Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10.07.2015 № 26 [PERSON] надано дозвіл на укладення договору оренди терміном на 49 років з правом викупу на земельну ділянку площею 0,3215 га, кадастровий номер 3222486601:01:005:5113, з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно відповідей виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на запити слідує, що за адресою: [ADDRESS] , згідно обліку картотек реєстрації місця проживання фізичних осіб на території Тарасівської сільської ради значаться зареєстрованими 17 осіб, в той час як за адресою: [ADDRESS] - інформація про зареєстрованих осіб відсутня. За останньою адресою згідно погосподарського обліку житлові будівлі не зареєстровані. 17.05.2021 [PERSON] звернулась до осіб, які займають приміщення нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] із вимогою про звільнення останньої до 19.06.2017. Крім того, [PERSON] засобами поштового зв`язку направила безпосередньо відповідачам аналогічні вимоги, які були отримані останніми, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. 11.07.2017 представником позивача складено акт про невиконання вимоги про звільнення займаного нежитлового приміщення - нежитлової будівлі по [ADDRESS] від 17.05.2017. Як слідує із відповідей виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на адвокатські запити: інформації щодо реєстрації об`єкта нерухомості (колишнє приміщення їдальні) як гуртожитку за адресою - [ADDRESS] відсутні; виконавчий комітет веде облік лише житлових приміщень, згідно погосподарського обліку житлова будівля за адресою: [ADDRESS] відсутня; інформація щодо вказаної будівлі як гуртожитку - відсутня; щодо приватизації приміщень за адресою: [ADDRESS] ніхто не звертався, оскільки дана будівля не перебуває на балансі Тарасівської сільської ради. Згідно повідомлення виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10.02.2017 № 778, приміщення по [ADDRESS] збудоване як нежитлове приміщення радгоспної їдальні з кімнатами на 2-му поверсі, що виконували функцію готелю для тимчасового проживання. В ході розпаювання дане приміщення ввійшло до майна, на яке були виготовлені сертифікати. Шляхом цивільно-правових угод дане приміщення з КСП «Тарасівський» перейшло до власності ТОВ «Сад-еліт-продукт», наразі власником є [PERSON] . В ході роздержавлення радгоспу «Тарасівський» на баланс Тарасівської сільської ради було передано гуртожитки по [ADDRESS] та один під`їзд по [ADDRESS] . Приміщення по [ADDRESS] не було віднесено до категорії гуртожитків. Враховуючи клопотання жителів гуртожитків, приміщенням було надано статусу житлових будинків та згідно чинного законодавства передано у власність квартиронаймачів по [ADDRESS] . Громадяни, які звертались зі скаргою, поселились в дане приміщення тимчасово на період трудових відносин з СГ ТОВ АК «Тарасівський» та отримували тимчасову реєстрацію місця проживання на цей період. Комунальні послуги (централізоване водопостачання та водовідведення) надаються згідно договору між КП «Києво-Святошинська тепломережа» КОР та фізичною особою [PERSON] на підставі документів, що підтверджують право власності на вказане приміщення [PERSON] , а саме: договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 27.05.2015 № 578, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серія ЕЕН № 707181 від 27.05.2015. Відповідно інформації, наданої Києво-Святошинським об`єднаним управлінням ПФУ Київської області, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з СТОВ Агрокомбінат «Тарасівський» з 2000 року по 2012 рік, в той час як [PERSON] не працювала у названому комбінаті. Актом депутата Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області Шевченко Л.В. від 10.07.2019 встановлено, що особи, які проживають на другому поверсі нежитлового приміщення [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , займають останнє без належних на те правових підстав й всупереч волі власника, не допускають [PERSON] та її представника до приміщення, не надають ключі від дверей приміщення, тим самим перешкоджають власнику використовувати будівлю на власний розсуд. Добровільно звільняти приміщення вказані особи не бажають, заперечуючи право власності [PERSON] та посилаючись на наявність судових спорів. Як вбачається з повідомлень виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 23.06.2018 № 541, 542, від 21.01.2019 № 76, 77, від 15.08.2019 № 1021 та від 21.06.2119 № 857: - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.04.2001 по теперішній час, тимчасової реєстрації місця проживання за вказаною адресою не мала; - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 11.04.2001 по теперішній час, тимчасової реєстрації місця проживання за вказаною адресою не мала. Надаючи правову оцінку відносинам, що склались між сторонами спору, суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Пунктом постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, судам слід з`ясовувати, чи є гуртожитком приміщення, яке займає відповідач. Для цього, зокрема, необхідно витребувати дані про те, чи перебуває будинок, в якому розміщено таке приміщення, у віданні позивача; чи побудований він як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санепідстанції на його заселення як гуртожитку; чи зареєстрований він як гуртожиток у виконкомі районної, міської, районної в місті Ради; чи видавався відповідно до Положення про гуртожиток ордер на зайняття жилої площі в гуртожитку; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян, чи є штати для обслуговування гуртожитку, як оплачується проживання і т.п. Судам слід враховувати, що гуртожитками є також спеціально побудовані підприємствами, установами, організаціями жилі будинки для малосімейних, щодо яких адміністрацією, органом громадської організації і профспілковим комітетом до початку будівництва прийнято рішення про їх використання як сімейних гуртожитків і вони зареєстровані у виконкомі як гуртожитки. Якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст. 125 ЖК, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення. Як передбачено положеннями ст. 127, 128, 129, 130 ЖК УРСР, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що приміщення по [ADDRESS] у визначеному законом порядку зареєстроване як гуртожиток, відповідачі не надали суду ордери або інші документи, в тому числі договори з позивачем або ж попередніми власниками майна щодо користування зазначеним приміщенням. За таких обставин, суд доходить висновку, що у даному випадку виник спір щодо виселення відповідачів не з об`єкту житлової нерухомості, а з нежитлового приміщення, яким вони користуються. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи викладене, беручи до уваги, що при розгляді справи підтверджено факт користування відповідачами нежитловим приміщенням по [ADDRESS] , яке належить позивачу, судом на підставі наданих доказів встановлено факт не допуску власника до належного йому приміщення, а також факт чинення перешкод у користуванні останнім підтверджено й показами допитаних в судовому засіданні свідків, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні та виселення відповідачів з нежитлового приміщення. Щодо позовних вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку місця проживання, суд зазначає таке. За ст. 7 Закону України «Про вільний вибір пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на вказане, вимоги про зняття з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають як передчасні. Суд зазначає, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303А, п. 2958 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial