Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що 10.08.2004р. на підставі розпорядження голови Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради від 06.08.2004р. №1336р, було видано Свідоцтво про право власності на житло №14592. Відповідно до вказаного Свідоцтва квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях [PERSON] та [PERSON] Квартиру приватизовано згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вважає, що приватизація відбулась із порушенням вимог вказаного Закону, оскільки відповідач [PERSON] під час приватизації спірного житла був лише зареєстрований в спірному помешканні, однак на момент приватизації він фактично в ньому не мешкав, змінив своє основне місце проживання, переїхавши з метою постійного проживання до м.Києва набагато раніше, ніж здійснювалась приватизація спірної квартири. У звязку з цим відповідач не мав права на приватизацію, відповідно розпорядження та свідоцтво про право власності є незаконними. Крім того, у випадку визнання їх такими та скасування, квартира повертається у власність територіальної громади, а житлові чеки, які дають право на приватизацію підлягають поновленню. Просить визнати недійсним та скасувати розпорядження голови Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради від 06.08.2004р. №1336р, свідоцтво про право власності на житло №14592 від 10.08.2004р., поновити житлові чеки на приватизацію житла. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просять позов задовольнити. Представник позивача додатково суду пояснив, що приватизація спірної квартири є незаконною в силу того, що відповідач [PERSON] на момент приватизації житла фактично не проживав в спірній квартирі, хоча залишався бути в ній зареєстрованій, але сам факт реєстрації не дає право особі на приватизацію квартири. Незважаючи на те, що квартира була передана у власність двох осіб, позивач вважає її своєю власністю і бажає розпорядитися нею на власний розсуд. Приватизацією квартири займалась дружина позивача, він та відповідач дійсно особисто підписували заяву на приватизацію, але їм не було розяснено про необхідність подання документів, які б підтверджували фактичне непроживання відповідача на момент приватизації, тому такі документи не складались та не подавались до органу приватизації. Вважає, що належним відповідачем є саме [PERSON], [PERSON] міська рада не є належним відповідачем, оскільки органом приватизації на момент її здійснення була Хортицька районна адміністрація [PERSON] міської ради, яка була ліквідована з 10.05.2011р., цієї ж дати утворено Районну адміністрацію [PERSON] міської ради по Хортицькому району, яка не є правонаступником Хортицької районної адміністрації, але є існуючим органом приватизації на даний момент, тому він залучений у справі в якості третьої особи. Заяву представника відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності вважає такою, що заявлена неналежною особою. Про порушення своїх прав позивач дізнався влітку 2015р., коли звернувся за юридичною консультацію. До цього в силу юридичної необізнаності та похилого віку він не міг достовірно знати, що під час приватизації в 2004р. були порушені його права. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав повністю та пояснив, що він на момент приватизації дійсно був зареєстрований в спірній квартирі, але в квартирі на той момент не проживав, оскільки виїхав до м.Києва на постійне проживання у звязку з роботою і проживав там більше року. Приватизацією квартири займалась його мати, він не приділяв цьому уваги, хоча про це йому було відомо та він особисто підписав заяву на приватизацію. Йому було відомо, що квартира була передана у його власність та власність батька в рівних частках, право власності було зареєстровано. Питання щодо незаконності приватизації не виникало до 2015р. Останнім часом, коли батько забажав розпорядитися житлом на користь його брата, зясувалось, що квартира приватизована ним незаконно, оскільки він не мав права на приватизацію через фактичне не проживання в квартирі, а сам факт його реєстрації в ній не має ніякого правового значення. Вважає, що приватизація квартири, в тому числі і на нього, порушує права батька, оскільки квартира є його особистою власністю. Просить позов задовольнити. Відповідно до ч.1,4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні суд не прийняв визнання позову відповідачем [PERSON], оскільки, виходячи з характеру та суті спірних правовідносин, повідомлених сторонами обставин, вважає, що визнання позову відповідачем [PERSON] суперечить діючому законодавству. У звязку з цим судовий розгляд було продовжено, сторонам розяснено обовязок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Представник відповідача - [PERSON] міської ради та третьої особи - районної адміністрації [PERSON] міської ради по Хортицькому району [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги повністю не визнала та пояснила, що 03.08.2004р. до Хортицької районної адміністрації надійшла заява [PERSON] та [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS]. Разом з заявою було подано усі необхідні документи, в т.ч. і довідку про склад сімї від 25.12.2003р. за №398. [PERSON] Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків), здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають у даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло. П.20, 21, 23 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке затверджено Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992р. №56 (втратило чинність 16.12.2009р.), зазначено, що при оформленні приватизації квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сімї. У довідці вказуються члени сімї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. Оформлена заява на приватизацію квартири з доданими до неї довідкою про склад сімї та займані приміщення подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації. Оскільки наданий сторонами пакет документів відповідав вимогам діючого законодавства, 06.08.2004р. головою Хортицької районної адміністрації ЗМР було видано відповідне розпорядження та свідоцтво про право власності на житло №14592 від 10.08.2004р. на осіб, які були зазначені в довідці про склад родини. Приватизація квартири була проведена законно, підстав для задоволення позову немає. Крім того, вважає, що позивачем даний позов поданий до суду з порушенням 3-річного строку позовної давності, який повинен обчислюватись з 2004р., оскільки він вже на момент приватизації достовірно знав про наявність обставин, на які зараз посилається. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - ПАТ «Державний ощадний банк України» в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника третьої особи - ПАТ «Державний ощадний банк України». Суд, вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. [PERSON] з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. [PERSON] з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. [PERSON] з ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до\~ст.65-1 ЖК України\~наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Відповідно до ч.2\~ст.64 ЖК України\~до членів сім'ї наймача належать його дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, - серпень 2004р.) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ч.4,5 ст.5 вказаного Закону право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ст. 8 цього Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону (ч.10). Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом (ч.11). [PERSON] з Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженим наказом Державного комітету України з питань житло-комунального господарства №56 від 15.09.1992р., який втратив чинність 15.02.2010р., але який був чинний на момент приватизації спірної квартири, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло (п.5). Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2,3) та необхідну консультацію (п.18). При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4,5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло (п.20,21). Судом встановлено, що 03.08.2004р. до відділу приватизації житла Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради надійшла заява від наймача квартири №64 в буд.№7 по пр..Радянський м.Запоріжжя [PERSON] та члена його сімї сина [PERSON] з проханням передати їм у спільну часткову власність в рівних частках по ? кожному вказану квартиру (арк..30). Вказана заява підписана позивачем [PERSON] та [PERSON] особисто із зазначенням їх паспортних даних. В судовому засідання сторони не заперечували цих обставин, у звязку з чим вони відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Також з вищевказаної заяви вбачається, що заявник разом з заявою надав довідку про склад сімї від 25.12.2003р. за №398, видану ЖЕД №23 КУ ВРЕЖО №6 м.Запоріжжя, згідно з якою до неї включені особи, які мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а саме, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (з позначкою, що вона 25.03.2003р. вже приймала участь у приватизації іншого житла) (арк..31). Відповідно до розпорядження голови Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради [PERSON] від 06.08.2004р. за №1336р, прохання [PERSON] та [PERSON] про приватизацію вищевказаної квартири було задоволено та в спільну часткову власність передано в рівних долях, [PERSON] -1/2, [PERSON] 1/2, квартиру за адресою: 69097 м.Запоріжжя, пр..Радянський[ADDRESS] (арк..32). На підставі вказаного розпорядження 10.08.2004р. Хортицька районна адміністрація [PERSON] міської ради видала Свідоцтво про право власності на житло №14592, відповідно до якого квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності в рівних долях позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON], частка кожного з яких становить 1/2. Квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири -67,67 кв.м., в тому числі житлова 45,2 кв.м. Вказане свідоцтво видано згідно з розпорядженням від 06.08.2004р. №1336р. (арк.6,33). [PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.01.2005р. та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 08.08.2016р. право власності [PERSON] та [PERSON] за кожним на ? частину вказаної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на житло №14592 від 10.08.2004р. зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 31.01.2005р., запис є чинним до теперішнього часу (арк.7,52-53). Відповідно до копії паспорта відповідача [PERSON], останній з 08.11.2014р. зареєстрований за адресою: [INFO]. Паспорт виданий 31.03.2011р. Жовтневим РВ ГУМВС України в Донецькій області (арк..9). При цьому, сторонами не заперечується, а відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України і не підлягає доказуванню, що відповідач на момент приватизації квартири був зареєстрований за адресою квартири №64 в буд.№7 по пр..Радянський м.Запоріжжя. [PERSON] наданої суду представником позивача копії договору оренди квартири від 15.08.2003р., останній укладений між наймодавцем [PERSON] та наймачем [PERSON] в м.Києві про те, що наймодавець передає, а наймач приймає в тимчасове платне довгострокове користування квартиру [ADDRESS], яку використовує для свого власного проживання. Строк дії договору не визначений (арк..28) Свідок [PERSON] пояснила, що родину [PERSON] знає вже тривалий час, вони мешкають в одному будинку та вона працювала в школі, де навчався [PERSON]. Школу [PERSON] закінчив в 2002р. та, наскільки їй відомо, після цього переїхав до м.Києва, з який причин, їй невідомо. З цього часу вона його бачила в м.Запоріжжі лише один раз, пару років тому. Батьки продовжують мешкати в м.Запоріжжі за старою адресою. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] - його колишній однокласник. Мешкав він в будинку №7 по пр.Радянському м.Запоріжжя. В 2002р. вони закінчили школу та [PERSON] поїхав до м.Києва, з якою метою, йому невідомо. В 2004р. він по справам їздив до м.Києва і телефонував [PERSON], який вже там мешкав. Також вони спілкуються в соціальних мережах Інтернет і йому відомо, що [PERSON] мешкає в м.Києві до цього часу. Крім того, судом встановлено, що рішенням [PERSON] міської ради №6 від 18.02.2011р. «Про структуру виконавчих органів [PERSON] міської ради, загальну чисельність апарату [PERSON] міської ради та її виконавчих органів» з 10.05.2011р. ліквідовано без правонаступництва Хортицьку районну адміністрацію [PERSON] міської ради та з 01.03.2011р. утворено районну адміністрацію [PERSON] міської ради по Хортицькому району (арк..11-13). Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини справи, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозвязку з точки зору їх належності, допустимості, достатності, достовірності, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] та його представником, а також відповідачем [PERSON] (визнав позов повністю, але це не прийнято судом і справа розглядалась в загальному порядку) в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України не доведено суду належними та допустимими доказами обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги незаконність приватизації житла через те, що відповідач [PERSON] в спірній квартирі на момент її приватизації постійно не проживав, втратив право користування нею у звязку із зміною місця постійного проживання і відповідно не мав права приймати участь у приватизації квартири. В той же час представник відповідача [PERSON] міської ради та третьої особи районної адміністрації [PERSON] міської ради по Хортицькому району на підтвердження своїх заперечень проти позову надала суду належні та допустимі докази копію заяви [PERSON] та [PERSON] від 03.08.2004р., копію довідки №398 від 25.12.2003р., копію розпорядження №1336р від 06.08.2004р., копію свідоцтва про право власності на житло №14592 від 10.08.2004р., які суд приймає за основу при постановленні даного рішення. Так, оцінивши повідомлені сторонами обставини та відповідні їм докази, судом достовірно встановлено, що 03.08.2004р. позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] звернулись до органу приватизації [PERSON] міської ради, на той час Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради, з письмовою заявою про передачу їм у спільну часткову власність (по ? частині кожному) квартири №64 будинку №7 по пр..Радянському м.Запоріжжя. Вказану заяву заявники підписали особисто, що в судовому засіданні вони не заперечували і ця обставина відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. До вказаної заяви ними у відповідності до вимог п.20,21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, була додана довідка житлового органу про склад сімї, до якої були включені особи, які мають право на приватизацію даного житлового помешкання, а саме позивач [PERSON], відповідач [PERSON], та дружина позивача [PERSON], яка вже приймала участь у приватизації іншого житлового приміщення. Як встановлено судом, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] були включені до цієї довідки як особи, що були зареєстровані та постійно проживали в спірному помешканні і відповідно набули право на приватизацію житла, що, на думку суду, відповідає вимогам ст.65-1 ЖК України, ст.5,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Також суд враховує, що факт реєстрації відповідача [PERSON] в спірному помешканні на момент подання заяви про приватизацію житла сторонами в ході судового розгляду не оспорювався, у звязку з чим відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи. При цьому,судом встановлено і не оспорюється сторонами, що на момент звернення із заявою про приватизацію житла, ні позивач, ні відповідач [PERSON] документів про те, що останній фактично в спірній квартирі постійно не мешкає, виїхав на постійне проживання в інше місце і відповідно втратив право користування спірною квартирою, до органу приватизації не подавали, таких обставин органу приватизації не повідомляли. Доводи представника позивача та відповідача [PERSON] про те, що вони не знали про необхідність подання таких документів та уповноваженими особами Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради їм не розяснювалось таке право, суд вважає безпідставними, оскільки власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення, юридична необізнаність особи про свої права та обовязки не виключає її відповідальність, не тягне визнання незаконними, в даному випадку, актів органу приватизації. Орган приватизації відповідно до п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян лише надає необхідну консультацію, на нього не покладається обовязок перевірки достовірності відомостей, викладених в поданих заявниками документах, витребування додаткових документів, останній відповідно до ч.10 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не має права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п.2 ст. 2 цього Закону (у випадку, коли обєкт не підлягає приватизації). В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував, що він разом з батьком подав заяву на приватизацію спірної квартири, особисто підписав її, незважаючи на те, що, як він повідомив, на той час вже виїхав на інше місце постійного проживання і фактично в спірній квартирі не проживав. Суд вважає, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], особисто звернувшись до органу приватизації із заявою про приватизацію спірної квартири, подавши до неї усі необхідні документи (в т.ч. і довідку про склад сімї), виявили своє бажання та надали письмову згоду на набуття у власність вказаного житла, від свого права на приватизацію цього житла відповідач [PERSON] не відмовився. Орган приватизації Хортицька районна адміністрація [PERSON] міської ради за наявності письмової згоди усіх повнолітніх членів сімї наймача та подання передбачених законодавством документів не мала підстав відмовити в приватизації квартири. За вказаних обставин суд вважає, що приватизація спірної квартири відбулась з дотриманням вимог діючого законодавства, як з боку відповідача [PERSON] міської ради в особі Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради, так і відповідача [PERSON], відповідала дійсному волевиявленню заявників,тому суд не знаходить підстав для визнання незаконними та скасування розпорядження про передачу квартири у власність №1336р від 06.08.2004р., свідоцтва про право власності на житло №14592 від 10.08.2004р. і відновлення житлових чеків. При постановленні даного рішення суд не приймає до уваги, вважає недопустимими, недостовірними та недостатніми надані позивачем та його представником докази на підтвердження того, що відповідач [PERSON] постійно не проживав в спірній квартирі на момент її приватизації, змінив місце свого постійного проживання, у звязку з чим втратив право користування спірним житлом, а саме копію договору оренду квартири від 15.08.2003р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], пояснення свідків [PERSON] та [PERSON]. Так, відповідно до ст.158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Такий договір укладається між власником квартири і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен мати вказівку на предмет договору, строк на який він укладається, визначати права і обовязки наймодавця і наймача та інші умови найму. Оцінивши надану суду копію договору оренду квартири від 15.08.2003р., суд вважає, що цей договір є недопустимим доказом, оскільки не відповідає вимогам ст.158 ЖК України, оскільки в ньому відсутні відомості про його реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворений, він не містить вказівки, на який строк його було укладено, що є істотною умовою даного виду договорів, у звязку з чим не можна зясувати та достовірно встановити, чи дійсно відповідач [PERSON] станом на серпень 2004р. змінив своє постійне місце проживання та мешкав в м.Києві, зокрема, за адресою, зазначеною в даному договорі оренди, а відсутність реєстрації даного договору викликає розумні сумніви в його достовірності. Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] суд вважає такими, що в достатній мірі не підтверджують факт постійного непроживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі через зміну місця постійного мешкання. Вказані свідки пояснили, що після закінчення школи в 2002р. [PERSON] поїхав до м.Києва і з цього часу в м.Запоріжжі регулярно вони його не бачили. Але пояснити, з яких причин [PERSON] поїхав до м.Києва у звязку з навчанням, роботою, тимчасово чи постійно змінив місце мешкання тощо, свідки не змогли. Суд вважає, що сама по собі відсутність відповідача [PERSON] за зареєстрованим місцем його проживання, в т.ч. і на момент приватизації спірної квартири, не свідчить про те, що він втратив право користування житлом, оскільки істотне значення для висновку про те, що особа втратила право користування певним житловим приміщенням, мають саме причини відсутності (непроживання) особи за вказаною адресою. Так, відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України наймач або член його сімї втрачає право користування житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті з дня вибуття. Однак належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] змінив місце свого постійного проживання, з яких причин і коли саме вибув до м.Києва, де саме в м.Києві мав постійне місце проживання, у звязку з чим на момент приватизації спірної квартири втратив право користування нею, суду не надано. Крім того, беручи до уваги, що відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом встановлених строків і відповідно до ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» за тимчасово відсутніми особами зберігається право на приватизацію житла, суд вважає, що ці обставини є такими, що також мають суттєве значення та підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Однак в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України позивач не довів суду, що на момент звернення із заявою про приватизацію квартири за відповідачем [PERSON] не зберігалось право користування житловим приміщенням у звязку з його тимчасовою відсутністю, у т.ч. з підстав, визначених ч.3 ст.71 ЖК України. Доводи відповідача [PERSON] про те, що він добровільно змінив місце постійного проживання і відповідно втратив право користування спірною квартирою, суд не приймає до уваги, оскільки, по-перше, ніяких належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано, а по-друге, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця мешкання в Україні» дійсно надає громадянинові право вільно обирати місце свого проживання на території України (ст.2), однак одночасно покладає на нього обовязок після прибуття до нового місця проживання зареєструвати його у встановленому порядку (ст.6,7). В судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував, що за новим місцем постійного проживання в м.Києві він, після прибуття до нього, в установленому порядку не зареєструвався. [PERSON] з копією його паспорту в м.Києві він зареєструвався лише 08.11.2014р. Причини таких дій в даному випадку не мають суттєвого значення для вирішення даної справи. При цьому, слід зазначити, що паспорт ВК № 791833 виданий [PERSON] 31.03.2011р. Жовтневим РВ Маріупольського МВ ГУМВС України в Донецькій області, тобто за місцем його реєстрації на момент видачі паспорта, що, в свою чергу, не узгоджується з поясненнями відповідача [PERSON] про постійне його проживання з 2002р. по теперішній час в м.Києві і ставить під сумнів достовірність повідомлених ним обставин та визнання ним позовних вимог. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що особа може мати декілька місць проживання і законодавство України повязує право осіб на приватизацію житла з фактом їх постійного проживання, а не реєстрацією в спірній квартирі, а також посилання на постанову Верховного Суду України від 30.01.2013р. №6-125цс12, в якій викладена відповідна правова позиція, оскільки вважає, що такий правовий висновок зроблений судом в справі, яка, хоча і стосується незаконності приватизації житла, але за підставами позову, змістом позовних вимог, встановленими судом фактичними обставинами і їх обґрунтуванням не є тотожною даній справі, тому вказана постанова не підлягає застосуванню під час постановлення цього судового рішення. Крім того, суд вважає, що позивач та його представник не довели суду факт порушення права позивача, що згідно з вимогами ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України дає йому підстави для звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача та відповідач [PERSON] вважають, що здійснення приватизації спірної квартири на позивача [PERSON] та його сина [PERSON] порушує право власності позивача [PERSON], оскільки він не може вільно розпорядитися квартирою №64 будинку №7 по пр..Радянському в м.Запоріжжі, яку він в повному розмірі вважає своєю особистою приватною власністю. Однак суд вважає такі доводи безпідставними, оскільки судом встановлено, що вказана квартира була виділена наймачу [PERSON] та членам його родини на умовах найму. Відповідно до ст.64 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть обовязки, що випливають з договору найму. Так, на момент приватизації до членів сімї наймача [PERSON], які проживали разом з ним і мали право користування спірною квартирою, згідно з довідкою ЖЕД №23 КУ ВРЕЖО №6 м.Запоріжжя №398 від 25.12.2003р. відносились його дружина [PERSON] та їх син [PERSON] (відповідач у справі), у звязку з чим останній мав право на приватизацію спірного житла. За вказаних обставин, з урахуванням вимог п.5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян (у приватну власність житло передається одиноким наймачам, а за наявності членів сімї в спільну (сумісну або часткову) власність), у суду немає підстав вважати, що спірна квартира повинна бути передана виключно у приватну власність основного квартиронаймача [PERSON], і що недотримання цього під час здійснення приватизації спірного житла в серпні 2004р. порушує право власності позивача [PERSON] Під час розгляду справи судом не встановлено будь-яких перешкод (в т.ч. і через приватизацію квартири на наймача [PERSON] та члена його родини [PERSON]В.) для реалізації співвласниками - позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] - права вільного розпорядження спірною квартирою на користь третіх осіб. На даний момент ніщо не перешкоджає їм за взаємною згодою у встановлений законодавством спосіб здійснити відчуження спірної квартири на користь іншого сина позивача (брата відповідача [PERSON]В.), на що вони в судовому засіданні посилаються як на причину звернення до суду з цим позовом. Вирішуючи питання про осіб, які повинні відповідати за даним позовом, суд виходить з того, що відповідно до ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до п.30 ст.25 вказаного Закону до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. До відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад відповідно до ст. 29 Закону, зокрема, належать повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад, підготовка та внесення на розгляд ради пропозицій щодо порядку та умов відчуження комунального майна, проектів місцевих програм приватизації та переліку обєктів комунпальної власності, які не підлягають приватизації, організація виконання цих програм тощо. Відповідно до ст. 41 Закону питання організації управління районами в містах також належить до компетенції міських рад. При цьому, відповідно до ч.2,3 ст.41 Закону районні у містах ради (у разі їх створення) та їх виконавчі органи відповідно до Конституції та законів України здійснюють управління рухомим і нерухомим майном та іншими об'єктами, що належать до комунальної власності територіальних громад районів у містах також здійснюють інші повноваження, передбачені цим Законом, в обсягах і межах, що визначаються міськими радами. Обсяг і межі повноважень районних у містах рад та їх виконавчих органів визначаються відповідними міськими радами за узгодженням з районними у містах радами з урахуванням загальноміських інтересів та колективних потреб територіальних громад районів у містах. Звернувшись до суду з цим позовом до відповідача [PERSON], позивач [PERSON] просить визнати недійсними та скасувати розпорядження №1336р від 06.08.2004р. і свідоцтво про право власності на житло №14592 від 10.08.2004р., видані Хортицької районної адміністрації [PERSON] міської ради. З урахуванням вищевикладених норм діючого законодавства, а також того, що вказані акти прийняті Хортицькою районною адміністрацією як органом приватизації на підставі делегованих повноважень від [PERSON] міської ради щодо управління комунальною власністю та у випадку скасування вказаних актів органу місцевого самоврядування спірна квартира автоматично повертається у комунальну власність територіальної громади м.Запоріжжя, від імені якої діє [PERSON] міська рада, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] безпосередньо впливають на права та обовязки [PERSON] міської ради, яка за згодою представника позивача ухвалою суду від 25.07.2016р. була залучена та через представника брала участь в даній справі в якості співвідповідача. При цьому, доводи представника позивача про те, що Хортицька районна адміністрація [PERSON] міської ради, яка видала відповідне розпорядження та свідоцтво, в 2012р. як юридична особа ліквідована без правонаступника, суд не приймає до уваги, оскільки в такому випадку стороною у спорі повинен бути орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. В даному випадку, як зазначалось, таким органом є саме [PERSON] міська рада в особі створеного та діючого на даний час органу приватизації - районної адміністрації [PERSON] міської ради по Хортицькому району. Таким чином, належними відповідачами за позовом [PERSON] в межах заявлених вимог є [PERSON] міська рада як орган місцевого самоврядування, уповноважений розпоряджатися та управляти комунальною власністю, та [PERSON] як співвласник житла, що набув право власності на частку квартири в порядку здійсненої приватизації. На підставі вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] такими, що не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та наданих суду доказах, не відповідають проаналізованим нормам матеріального права, у звязку з чим приходить до висновку про їх незаконність та необґрунтованість. В ході судового розгляду даної справи представник відповідача [PERSON] міської ради заявила про застосування строку позовної давності, пославшись на те, що позивачем [PERSON] без поважних причин пропущений 3-річний строк позовної давності, оскільки про наявність обставин, якими позивач обґрунтував свої позовні вимоги, він достовірно дізнався в серпні 2004р., після отримання свідоцтва про право власності на житло. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що про порушення своїх прав позивач достовірно дізнався влітку 2015р., коли звернувся за правовою допомогою. Суд вважає недоцільним давати оцінку вказаним обставинам, оскільки при розгляді даної справи не встановлено факту порушення прав позивача, які підлягали би захисту в межах строку позовної давності, тобто суд прийшов до висновку про незаконність та необгрунтованість позовних вимог по їх суті, що є самостійною підставою для відмови в позові і виключає відмову в позові через пропуск строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною у спорі. Підсумовуючи вищевказане, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити повністю.

Outcome: dismissed