Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом у якому за зміненими позовними вимогами просить усунути перешкоди у здійсненні права користування квартирою [ADDRESS] шляхом зняття з реєстраційного обліку місця проживання [PERSON] . Позовні вимоги мотивує тим, що він являється власником квартири [ADDRESS] . Позивач зазначає, що свого часу вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 11.07.2003 року. З 29.03.2005 року на підставі домовленості із попереднім власником квартири у ній зареєстрована відповідач [PERSON] , проте вже тривалий час там не проживає. Також вказує, що згоди на користування квартирою ним відповідачу не надавалося, таких угод між ними не укладалося, речі відповідача у квартирі відсутні, будь яких витрат на утримання житла та сплату комунальних послуг відповідач не робить, внаслідок чого виникає необхідність у сплаті комунальних послуг у збільшеному розмірі. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22.03.2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 26-27). 25 квітня 2019 року судом постановлено ухвалу якою прийнято позовну заяву зі зміненими позовними вимогами (а.с. 50-51). Ухвалою суду від 22.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 08.07.2019 року (а.с. 56-57). 03 липня 2019 року від відповідача у справі до суду надійшла заява про визнання позову. Сторони в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Від представника позивача [PERSON] . [PERSON] до суду надійшла заява в якій просить провести розгляд справи у його відсутності та у відсутності позивача. Відповідачем [PERSON] до суду подано заяву в якій зазначає, що позовні вимоги визнає та просить провести розгляд справи у її відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 08.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Чернокур О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 301, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 155668315 від 08.02.2019 року (а.с. 12-12 зв., 13). Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.04.1997 року, який було розірвано 11.07.2003 року (а.с. 14 зв., 15). За повідомленням позивача, відповідач у квартирі була зареєстрована на підставі домовленості з попереднім власником квартири. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Відповідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. За вищевикладених обставин судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] і відповідач чинить йому перешкоди у користуванні і розпорядженні житлом, оскільки у вказаній квартирі не проживає та залишається там зареєстрованою, будь яких угод з приводу користування спірним житлом між сторонами не укладалось, відповідач не є членом сім`ї позивача, останній несе матеріальні витрати по оплаті за відповідача житлово-комунальних послуг і не може належним чином користуватися та розпоряджатися зазначеною квартирою, відповідач позовні вимоги визнає, а тому позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачем судовий збір у розмірі 768,40 грн. був сплачений на підставі квитанції № 25271 від 07 березня 2019 року на рахунок 31212206026005 Казначейства України УДК у Дніпровському районі, код банку отримувача 899998, код отримувача 38012871 (а.с. 9). У зв`язку з цим [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить у розмірі 384 грн. 20 коп. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений останнім судовий збір в дохід держави в сумі 384 грн. 20 коп.

Outcome: approved