Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

позивач звернувся до суду із вказаними вимогами, посилаючись на те, що з 5 вересня 2013 року працював на посаді охоронника ТОВ «ВІК - Р.С.Ф.» . 1 квітня 2014 року був звільнений з роботи за власним бажанням. При звільненні з роботи з ним не було проведено повного розрахунку, оскільки не виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 1345 грн. Невиплата заробітної плати негативно вплинула на здоров»я позивача та його майновий стан, завдала моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 5000 грн. Просив в судовому порядку стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 1345 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 4035 грн. та 5000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві. Представник відповідача та третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог в судове засідання не з»явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили. Зважаючи на ті обставини, що відповідач, та третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог ,будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, не забезпечив явку в судове засідання представника товариства, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 157, 169 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності представника відповідача. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з»ясувавши обставини справи, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. В судовому засіданні встановлено, що позивача 5 вересня 2013 року було прийнято на роботу на посаду охоронника товариства з обмеженою відповідальністю «ВІК - Р.С.Ф». 1 квітня 2014 року [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються трудовою книжкою позивача, виданою 24 липня 1989 року. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлено, що на час звільнення позивача відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі в розмірі 1345 грн. за березень 2014 року. Розрахунок при звільненні з позивачем у встановленому порядку не було проведено. Встановлено, що розрахункові кошти позивачу не виплачено при звільненні з вини відповідача, факт відсутності вини у невиплаті розрахункових коштів відповідачем не доводився. Спір щодо розміру розрахункових коштів між сторонами не виникав. Вказані обставини є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, строк якої тривав з дня звільнення з 1 квітня 2014 року по 1 липня 2014 року, оскільки позивачем позовні вимоги не змінювалися. Середньомісячний заробіток позивача складає 1345 грн. Такий заробіток на протязі всього періоду роботи був сталим на що посилається позивач, а тому за час затримки розрахунку при звільненні складає 4050 грн. У відповідності до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, якщо вона стала наслідком порушення законних прав працівника. Відповідач був зобов'язаний при звільненні позивача з роботи видати йому розрахункові кошти, а позивач мав законне право на їх отримання в день звільнення. Порушення вказаного права позивача та затримка виплати розрахункових коштів заподіює йому моральної шкоди. Після звільнення з роботи позивач не мав достатньо коштів на проживання, порушився звичний спосіб його життя, доводилось вишукувати кошти для утримання сім»ї , що вимагало додаткових зусиль для організації життя. З урахуванням вказаних обставин та на підставі статті 237-1 КЗпП України відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, яку суд з урахуванням характеру правопорушення, глибини душевних страждань, а також вимог розумності та справедливості, визначає в розмірі 2000 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню судові витрати у виді судового збору. На підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 21,31 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial