Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом в якому просить розірвати договір купівлі-продажу житлового будинку літ. «Ж», житловою площею 182,2 кв.м., загальною площею 511,7 кв.м., при якому є водопровід № 1, огорожа № 2, 3, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного 08.04.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В., зареєстрованого в р.н.д. за №354. Також просить визначити порядок виконання рішення суду. Позовна заява мотивована наступним. між сторонами укладено договір купівлі-продажу будинку від 08.04.2016 року. Відповідно до п. 4 Договору, Сторони домовилися про вартість відчужуваного будинку в розмірі 438900 грн., з яких продавець отримав 50000 гривень до підписання договору, а решту 388900 грн. покупець зобов`язався сплатити розстрочкою платежу в строк до 08.04.2017 року. Крім того встановлено, що повний розрахунок з продавцем повинен бути підтверджений заявою, яка є невід`ємною частиною цього договору, засвідченою в нотаріальному порядку. В теперішній час відповідачем не виконано умови договору. Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Невиконання відповідачем умов договору тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19.01.2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 25.02.2021 року витребувано докази. 31.03.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову. 11.06.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача адвокат Котенко Т.В. в судовому засіданні підтримала позов з підстав в ньому зазначених, просила задовольнити. Заперечувала проти застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вважає, що третя особа не може просити застосувати строк позовної давності. Згодна на заочний розгляд справи Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, причини неявки не повідомили. Відзив не подали. Представник відповідача адвокат Джамалли Р.Х. подав заяву про проведення розгляду без участі відповідача та його представника, просив застосувати строк позовної давності. З тексту заяви вбачається, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності звернення до суду із захистом свого права, оскільки правовідносини щодо умов договору виникли між сторонами більш ніж за три роки до подання позовної заяви. Враховуючи неявку відповідача та згоду позивача на заочний розгляд справи, про що постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Представник третьої особи [PERSON] адвокат Юріна А.Р. в судовому засіданні зазначила про необґрунтованість позовних вимог, підтримала письмові пояснення, просила відмовити в їх задоволенні та застосувати строк позовної давності. Зазначивши, що відповідно до п. 4 Договору, право позивача на звернення до суду виникло з 08.04.2017 року, а звернення до суду відбулося у грудні 2020 року. Третя особа приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Зоріна Н.В. в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи повідомлялась. Заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. На виконання ухвали суду, приватним нотаріусом направлено на адресу суду завірену копію договору купівлі-продажу від 08.04.2016 року та копії документів, що пов`язані з посвідченням цього договору. Сторони уклали 08.04.2016 року договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] передає у власність [PERSON] будинок [ADDRESS] . Даний правочин посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. У п. 4 даного Договору зазначено, що продаж вчинено за 438900 грн., з яких 50000 грн. продавець отримав до підписання цього договору, про що свідчить підпис продавця на цьому договорі, а решту 388900 грн. з розстрочкою платежу до 08.04.2017 року. Повний розрахунок повинен бути підтверджений заявою, яка є невід`ємною частиною цього договору, засвідченою в нотаріальному порядку. Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Ст. 204 ЦК України встановлено презумпцію правочину. Так, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Підписавши договір купівлі-продажу від 08.04.2016 року, сторони погодили всі його умови, в тому числі й розстрочення платежу до 08.04.2017 року ( п. 4 Договору). Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів на підтвердження виконання умов договору, а саме п. 4, з боку відповідача суду не надано та в копіях документів, наданих приватним нотаріусом не містяться. Згідно\~ч.2 ст. 651 ЦК України\~договір може бути змінено за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. На підставі наведеного встановлено, що відповідач не виконав п. 4 Договору купівлі-продажу від 08.04.2016 року, а саме: не здійснив повний розрахунок за придбання будинку станом на 08.04.2017 року. Наведений факт свідчить, що позивач, як сторона договору в значній мірі позбавлена того, що вона розраховувала отримати при укладенні договору. Таким чином позовні вимоги позивача щодо розірвання договору купівлі-продажу від 08.04.2016 року є обґрунтованими. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування\~Конвенції\~(п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що\~позовна давність\~- це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51\~рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570\~рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позовна давність -\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, як зазначено у ст. 256\~Цивільного кодексу України. Загальна позовна давність\~установлюється тривалістю у\~три роки\~(ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема,\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц,\~від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц,\~від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц\~тощо). Враховуючи, що умовами договору встановлено, що датою сплати 388900 грн. є 08.04.2017 року, позивач не отримав дані кошти, як зазначено у позові, то саме із цієї дати слід відраховувати початок перебігу строку позовної давності. Із даним позовом до суду позивач звернувся 23.12.2020 року, тобто більш ніж через три роки з дати порушення його права. Вимогу на ім`я відповідача від 27.11.2020 року позивач направив 03.12.2020 року, що вбачається тобто також після спливу трирічного строку з дати невиконання умов договору. Суд погоджується з твердженнями представника позивача, що третя особа не є стороною справи, й тому не може заявляти про застосування строку позовної давності. Відповідно до ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. У відповідності із ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З огляду, на наявність заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності до даних правовідносин та позовних вимог, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду, який слід відраховувати з 08.04.2017 року, із даним позовом пропущений. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки під час ухвалення даного рішення судом було встановлено пропущення строків позовної давності щодо позовних вимог про розірвання договору купівлі-продажу, а представником позивача не доведено переривання строків давності, не наведено доводів щодо пропуску такого строку, не заявлено клопотання про його поновлення, тому суд дійшов висновку, що пропущення позивачем строку звернення до суду щодо розірвання договору купівлі-продажу від 08.04.2016 року у строк, більш, ніж передбачений ст.257 ЦК України, - є підставою для відмови у задоволенні вимог у зв`язку зі спливом строку позовної давності в цій частині. Щодо вимог про розстрочення рішення суду, то вони є похідними від вище зазначених вимог, тому також не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed