Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, посилаючись на те, що він працював у Кардіологічному санаторії Ворзель НАНУ із 12.04.2012 року на посаді сторожа; можливо він працював би і до сьогоднішнього дня, так як в його планах та при його рівні отримування мізерної пенсії звільнятися він не думав, так як його отримувана мінімальна заробітна плата по місцю роботи була не зайвою. За попереднього керівника він по домовленості із заступником директора виконував будівельно-ремонтні роботи в санаторії, за які він не отримав заробітну плату. При його зверненні до сьогоднішнього керівника виплатити йому належну заробітну плату та прохання з яких надходжень її можна виплатити, він отримав категоричну відмову з пропозицією звертатися за виплатою заробітної плати до попереднього керівника. Після такої розмови, 2.10.2014 року він вклався до лікарні із гіпертонічним кризом, де і знаходився на стаціонарному лікуванні до 16.10.2014 року, до роботи він мав би приступити із 17.10.2016 року. Після виписки із лікарні в другій половині дня 16.10.2014 року він завітав із лікарняним листом до адміністрації Кардіологічного санаторію Ворзель із розмовою його подальшої роботи, не повязаної із періодичним цілодобовим перебуванням на ній. По причині ненаходження 16.10.2014 року керівника на місці роботи, він мав розмову із відповідальним працівником санаторія, котра в рішучій формі підкреслила йому, що для нього, окрім роботи сторожа, другої роботи не буде, підкресливши, що подібне буде виражене йому і керівником і йому належить звільнятися із місця роботи. Йому нічого не залишилось, як залишити заяву про звільнення для подальшого розгляду самім керівником, коли він буде на робочому місці. Згідно запису в його трудовій книжці 16.10.2014 року він був звільнений із місця роботи згідно наказу № 52 від 16.10.14 керівника. Отже, видати наказ про звільнення його з роботи заднім числом, так як керівника 16.10.2014 року не було на робочому місці протягом цілого дня та порушити чинне законодавство являється не припустимим. Керівник мав би розглянути його заяву, перевірити коли він мав би приступити до роботи, а він мав би приступити до неї із 17.10.2016 року, а вже потім вирішити свій директорський вердикт при умові погодження із профспілковим комітетом як в його випадку після виписки із лікарні. Вказує, що з вини керівника підприємства на підприємстві не функціонує профспілкова організація, а також відсутня колективна угода між адміністрацією та профспілковим комітетом. Отже, в його випадку із-за відсутності профспілкової організації, котра могла його захистити, розглянувши його прохання про переміну його роботи, директором допущений проізвол відносно нього, порушено також і КЗпП стаття якого передбачає відпрацювання 12 днів після подачі заяви про звільнення. Протиправне, антиконституційне звільнення прямо із лікарняного ліжка являється неопровержимим фактом. В звязку із викладеними обставинами позивач просив зобовязати керівника Кардіологічного санаторію Ворзель НАНУ в звязку із порушенням ним ст. 36 п.3 Конституції України відсутності Профспілкової організації та колективної угоди, котрі захищають соціальні права працюючих від директорського свавілля, порушення КЗпП ст. 38-41 про 12-денний термін відпрацювання, із дати подання заяви про звільнення, а також фальсифікування наказу про звільнення із роботи, котрий виданий заднім числом та недопущенням до роботи із 17.10.2014 року, що тягне за собою відповідну адміністративну та кримінальну відповідальність як фальсифікування документації, його подальше не працевлаштування на роботу відновити його на посаді сторожа Кардіологічного санаторію Ворзель НАНУ із 16.10.2014 року; ввесь період із 16.10.2014 року і до моменту винесення судового рішення про відновлення його на посаді сторожа Кардіологічного санаторію Ворзель НАНУ вважати вимушеним прогулом по вині адміністрації санаторію та провести йому виплату за весь період вимушеного прогулу, виходячи із тарифного посадового окладу сторожа санаторію. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав, підтвердив обставини, викладені у позовній заяві, пояснив, що трудова книжка йому була вручена у 2014 році приблизно через тиждень після звільнення, розрахунок з ним був проведений повністю, він визнає ці обставини, йому було невідомо про місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, можливість вчасно звернутися до суду із даним позовом у нього була, але він цього не зробив. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити позивачу у позові повністю. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], вивчивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] із 12.04.2012 року був прийнятий сторожем до Каріологічного санаторію Ворзель, згідно наказу № 52-к від 16 жовтня 2014 року [PERSON], сторожа, звільнено 16 жовтня 2014 року згідно ст 38 КЗпП України за власним бажанням, бухгалтерії зробити повний розрахунок заробітної плати згідно чинного законодавства за період робот из 12.04.2014 по 16.10.2014 р. з розрахунку 30 калентарних днів, підстава заява [PERSON]; на данному наказі міститься підпис З наказом ознайомлений. Встановлено, що згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого № 7523/1070 КЗ Ірпінська центральна міська лікарня [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні з 02.10.14 р. по 16.10.2014 року. Згідно заяви директору кардіологічного санаторію Ворзель [PERSON] сторожа [PERSON] від 16.10.2014 року він просив звільнити його з посади сторожа з 16.10.2014 року за власним бажанням. В судовому засіданні встановлено, що трудова книжка позивачу була вручена у 2014 році приблизно через тиждень після його звільнення, розрахунок з ним був проведений повністю, що визнано в судовому засіданні особисто позивачем, також позивачем визнані ті обставини, що йому було невідомо про місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, можливість вчасно звернутися до суду із даним позовом у нього була, але він цього не зробив. Оскільки дані обставини визнані позивачем в судовому засіданні, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України дані обставини доказуванню не підлягають. Наведені обставини підтверджуються поясненнями позивача [PERSON] матеріалами справи. У відповідності до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У відповідності до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У відповідності до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Листом від 27.04.2012 року № 70/06/186-12 Міністерство соціальної політики України надані розяснення щодо звільнення за власним бажанням, в яких зазначено, що звільнення працівника за власним бажанням відбувається на підставі статті 38 Кодексу законів про працю України, згідно з якою працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Обмеження щодо звільнення працівника, який знаходиться на лікарняному, стосується тільки звільнення з ініціативи власника, що встановлено статтею 40 КЗпП, якою передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п. 5 цієї статті). Тобто чинним законодавством не заборонене звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності за власним бажанням (ст. 38 КЗпП). Оскільки в судовому засіданні встановлено, що трудова книжка позивачу була вручена у 2014 році приблизно через тиждень після його звільнення, розрахунок з ним був проведений повністю, що визнано в судовому засіданні особисто позивачем, також позивачем визнані ті обставини, що йому було невідомо про місячний строк звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, можливість вчасно звернутися до суду із даним позовом у нього була, але він цього не зробив, суд, виходячи із положень ст. 233 КЗпП України, прийшов до висновку, що позивачем пропущений строк звернення до суду із даним позовом. Будь-яких доказів того, що даний строк був пропущений з поважних причин, позивачем суду не надано та позивач в судовому засіданні не ставить питання про поновлення його такого строку. За таких обставин суд не знаходить передбачених законом підстав для поновлення позивача на роботі, про стягнення з відповідача виплати за час вимушеного прогулу, виходячи із тарифного посадового окладу сторожа санаторію, а тому відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На підставі ст. ст. 38, 116, 117, 221, 232, 233, 234, 235, 236, 237, 237-1, 238, 241 КЗпП України,

Outcome: dismissed