Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вимогами до Відповідача, в якому просить стягнути в примусовому порядку на його користь грошові кошти за Договором № 001-28801-011112 від 01.11.2012 р. в розмірі 1597000,00 грн., пеню в сумі 11264,00 грн. за порушення банком термінів перерахування грошових коштів за період з 24.12.2014 р. по 05.02.2015 р., моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн.; за Договором № 001-28801-230513 від 23.05.2013 р. просить стягнути на його користь грошові кошти 137392,00 доларів США. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані тим, що в порушення умов договорів та норм чинного законодавства відповідачем ігноруються вимоги позивача про повернення належних йому грошових коштів шляхом перерахування на належні позивачу рахунку в інших банківських установах. Під час судового розгляду Позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача вимоги позивача не визнав, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, надав письмові заперечення, що долучені до матеріалів справи, в яких зазначив, що після введення тимчасової адміністрації в ПАТ «Дельта Банк» вимоги Позивача повинні задовольнятись в передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» порядку. Невиконання заявок позивача щодо перерахунку грошових коштів пояснюється складною фінансово-економічною кризою та ситуацією в країні. Вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не ґрунтуються на вимогах закону. Суд вислухавши пояснення позивача, його представника, дослідивши письмові докази, прийшов до наступного висновку. Встановлено, що 01.11.2012 р. між сторонами укладено Договір № 001-28801-011112 про відкриття банківського рахунку фізичної особи. На підставі умов вказаного договору, 23.01.2015 р., 13.02.2015 позивач подав до Відповідача заяви про здійснення перерахунку грошових коштів з його поточного рахунку № [NUMBER] на поточний рахунок № [NUMBER], відкритих на підставі вказаного договору грошові кошти в сумі 1100000 грн. та 497000 грн. відповідно, які в подальшому просив перерахувати на поточний рахунок в ПАТ «Радикал Банк», про що банком прийняті відповідні заяви та платіжні доручення, а позивачем сплачено Банку винагороду за проведення вказаних транзакцій. Також 30.12.2014 на підставі Договору № 001-28801-230513 від 23.05.2013 р., укладеному між сторонами, позивачем до відповідача подано заяву про зарахування належних йому грошових коштів на поточному рахунку в доларах США на належний йому поточний рахунок в ПАТ КБ «Хрещатик Банк» в сумі 138807,44 доларів США Наявність вказаних коштів на рахунках позивача підтверджується виписками по його особистих рахунках. Вказані вище вимоги позивача без пояснення причин Відповідачем проігноровані. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що в листопаді-грудні 2014 р. позивач неодноразово завертався до відповідача з заявами про проведення певних транзакцій, які відповідачем залишені без виконання. Також позивачем була подана заява про розірвання договору банківського вкладу та повернення коштів. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Ч. 3 ст. 1068 ЦК України визначено обов'язок банку за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 1073 ЦК України, у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Водночас ст. 525 ЦК України закріплює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно виписки від 27.08.2015 на поточному рахунку Позивача № [NUMBER] наявний залишок суми коштів в розмірі 1613111,08 грн., на поточному рахунку № [NUMBER] згідно договору № 001-28801-011112 від 01.11.2012 р. в розмірі - 996,56 грн. , на поточному рахунку за Договором № 001-28801-230513 від 23.05.2013 р. - 138807,44 доларів США. Отже , судовим розглядом встановлено, що Відповідач ухиляється від виконання визначених законодавством та взятих на себе за Договором зобов'язань, оскільки з листопада 2014 року і до цього часу порушує право на вільне користування належних Позивачу грошових коштів, що полягає у відмові перерахунку та видачі готівкою грошових коштів з поточного рахунку, відкритого на ім'я Позивача. Дії Відповідача порушують чинні норми законодавства, а саме: відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно якого відносини між банком та клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Грошові кошти, які знаходяться на рахунках Позивача, відкритих Відповідачем на ім'я Позивача належать останньому на праві приватної власності. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, вирішуючи спори, що випливають із права приватної власності громадян, суди повинні виходити з положень ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права не можуть бути обмежені. Змістом права власності є право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» як джерело права при розгляді справ у суді застосовується Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини. Відмовляючись видати/перераховувати за його розпорядженням грошові кошти, які належать на праві власності Позивачу, Відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У порушення цих норм Позивач позбавлений права користуватися своїм майном, у даному випадку майном є грошові кошти, які Відповідач до цього моменту так і не повернув. Таким чином в примусовому порядку з Відповідача підлягає стягненню грошові кошти за Договором № 001-28801-011112 від 01.11.2012 р. в розмірі 1614107,64 грн. та грошові кошти за Договором № 001-28801-230513 від 23.05.2013 р. 138807,44 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2951046,17 грн., що підтверджується випискою по особовим рахункам Позивача станом на 27.08.2015 р. № 7471. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, оскільки ні договором, ні нормами чинного законодавства , якими врегульовано відносини сторін не передбачено такої відповідальності. Оскільки, позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору підлягають відшкодуванню з Відповідача на користь держави у розмірі відповідно до частини задоволених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial