Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він на підставі свідоцтва про право приватної власності на будинковолодіння № 747 від 21.12.1995 року є власником 3/25 частини будинковолодіння № 22 по вул. Лазаретна у м. Запоріжжя, а саме квартира №4 загальною площею 36,6 м.кв. 14.06.2002 року він уклав шлюб з відповідачкою, [PERSON], та проживав з нею однією сім'єю у зазначеній квартирі. У березні 2017 року, шлюб між ним та відповідачкою було розірвано, відповідачка вивезла з квартири всі їх речі, та з того часу в квартирі не проживає. Він звертався до відповідачки з проханням порозумітися і добровільно виписатись, але вона відмовилась. Позивач зазначає, що він являючись власником квартири, позбавлений можливості в повному обсязі реалізувати свої права власника, по володінню та користуванню власністю. Враховуючи викладене, він просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю і просив суд його задовольнити з підстав зазначених в позові. В судовому засіданні додатково пояснив, що він змінив замки на вхідних дверях в дану квартиру, в звязку з тим, що позивач виїхала, дублікату ключів відповідачу не надавав. Відповідач у судове засідання не зявилась, надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, також надала письмові заперечення до позову, які долучені до матеріалів справи. Представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради , в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, відносно задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.\~\~\~\~ Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.\~\~\~\~ Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивач є власником 3/25 частини будинковолодіння № 22 по вул. Лазаретна у м. Запоріжжя, а саме: квартира №4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадкування від 04.10.1995 р., видане державним нотаріусом Шостої Запорізької державної нотаріальної контори, та свідоцтвом про право особистої власності на будинковолодіння від 21.12.1995 р. видане Виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів (а.с. 4,7). Сторони перебували з 14.06.2002 р. у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07.03.2017 р. розірваний (а.с 26) Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження 1-ЖС №118536 від 27.03.2001 р. Згідно з довідки виданої Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Запорізькій області від 26.04.2017 р., місце проживання відповідача зареєстроване за адресою: [INFO], б. 22, кв. 4 (а.с.11). З березня 2017 р. відповідач тимчасово не мешкає за зареєстрованою адресою проживання. Дану обставини сторони визнали та не оспорювали. З пояснень позивача встановлено, що весною 2017 р. останнім змінені замки на вхідних дверях у вищевказаній квартирі, дублікату ключів [PERSON] відповідачу не надав. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2017 р. присуджено стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої доньки (а.с. 28). В звязку з виконанням даного рішення державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на майно позивача, в тому числі і на 3/25 частини будинковолодіння № 22 по вул. Лазаретна у м. Запоріжжя (а.с. 30). З висновку експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР №5067 вбачається (а.с. 31-32), що відповідачу 18.12.2016 р. спричинені легкі тілесні ушкодження, «…зі слів пацієнтки 18.12.2016 р. вона була побита чоловіком…». З даного висновку також вбачається, що в звязку з даною обставиною 18.12.2016 р. в Єдиний державний реєстр досудового розслідування за №1201608040006123 внесенні відомості про кримінальне правопорушення. Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Власник має право на звернення до суду за захистом свого порушеного майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у володінні, користуванні, розпорядженні власністю, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності своїм майном. Разом з тим, відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст.10). Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст.47 ЦК України проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом. На підставі вищезазначеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги безпідставні та необґрунтовані, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач, яка є колишньою дружиною позивача тимчасово (на протязі 3 місяців, тобто менше встановленого ст. 405 ЦК України річного строку) не мешкає за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [INFO], б. 22, кв. 4 з поважних причин, а саме: в силу неприязних особистих стосунків, які склались між колишнім подружжям, та дій позивача, які полягали в заміні замків на вхідних дверях в квартиру без повідомлення відповідача та не надання останній дублікату ключів, внаслідок чого були створені перешкоди відповідачу в користуванні вищезазначеним житловим приміщенням. Доказів наявності у відповідача іншого постійного житла позивачем суду надано не було, тому суд з огляду на невідємне право відповідача на житло приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації останньої за вищезазначеною адресою. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed