Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд визнати незаконним її звільнення з посади економіста з фінансової роботи з Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов»; визнати незаконним та скасувати наказ № 4011/К від 23.02.2015 р.; зобовязати відповідача скасувати та вважати недійсним запис № 9 про звільнення «за втрату довіри в звязку з вчиненням винних дій при обслуговуванні грошових цінностей згідно до п. 2 ст. 41 КЗпП»; зобовязати відповідача видати дублікат трудової книжки без внесення запису, визнаного недійсним; зобовязати відповідача видати наказ, яким поновити позивача на роботі з 23.02.2015 р. на посаду економіста з фінансових питань; зобовязати відповідача виплатити на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 8\~300,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з 1984 року працює у відповідача та з 02.02.2009 року обіймала посаду економіста з фінансових питань. За час роботи має нагороди та відзнаки. В трудовому колективі мала гарні відносини з співробітниками, але з керівництвом іноді виникали спірні моменти та непорозуміння, що не впливало на сумлінність роботи. 05.12.2014 р. позивача тимчасово перевели у бухгалтерію зі збереженням заробітної плати на час проведення перевірки заробітної плати. 26.12.2014 р. від позивача вимагали написати заяву про звільнення за власним бажанням, а вже 29.12.2014 р. надати пояснення стосовно порядку видачі заробітної плати, які були надані керівництву. Не витримавши морального та психологічного тиску позивач пішла на лікарняний та повернувшись на роботу 23.02.2015 р. дізналась про звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП за втрату довіря у звязку з вчиненням винних дій при обслуговування грошових цінностей». Ознайомили з відповідним наказом, видали трудову книжку та здійснили розрахунок. Позивач вважає, що звільнена незаконно, оскільки вина у вчиненні дій, які могли призвести до втрати довіри не доведена роботодавцем. Підозра ж відповідача в тому, що позивач причетна до нестачі матеріальних цінностей на підприємстві не може стати підставою для звільнення. Під час проведення відповідної перевірки не було встановлено, що позивач причетна до нестачі матеріальних цінностей. За таких обставин позивач і звернулась до суду за захистом своїх прав. Крім того, неправомірними діями відповідача позивачеві було спричинено і моральну шкоду. Остання полягає в завданні сильного морального стресу,та переживаннях, втраті нормальних життєвих звязків, поваги в колективі та серед співробітників. За 31 рік сумлінної праці у відповідача на різних посадах позивач отримувала відзнаки та нагороди, мала пошану та повагу, а тому просить суд стягнути і спричинену моральну шкоду у зазначеному розмірі. В подальшому позовні вимоги уточнювались представником позивача, який остаточно просив суд визнати незаконним її звільнення з посади економіста з фінансової роботи з Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов»; визнати незаконним та скасувати наказ № 4011/К від 23.02.2015 р.; зобовязати відповідача скасувати та вважати недійсним запис № 9 про звільнення «за втрату довіри в звязку з вчиненням винних дій пр. обслуговуванні грошових цінностей згідно до п. 2 ст. 41 КЗпП»; зобовязати відповідача видати дублікат трудової книжки без внесення запису, визнаного недійсним; зобовязати відповідача видати наказ, яким поновити позивача на роботі з 23.02.2015 р. на посаду економіста з фінансових питань; зобовязати відповідача виплатити на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу у звязку з незаконним звільненням у розмірі 11\~943 грн. 90 коп.; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 8\~300,00 грн. Наголосив, що як свідчать надані представником документи, головний бухгалтер підприємства самостійно встановив вину позивача у нестачі коштів при цьому замінивши керівника, суд та вирок суду. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Представник відповідача не визнав вимоги [PERSON] та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Пояснив, що позивач була прийнята на роботу до підприємства у 1984 році комплектувальницею 3 розряду та з 2009 року займала посаду економіста з фінансової роботи в Головній бухгалтерії. На виконання наказу директора Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» від 10.10.2010 р. № 464 «Про проведення річної інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків х покупцями та постачальниками у 2014 році» було видано розпорядження головного бухгалтера Філії ДП «Антонов» № 070-020 «Щодо проведення вибіркової перевірки підрозділів заводу: комбінату харчування, ВСКП, оздоровчого комплексу «Сокіл» від 10.11.2014 р. При проведенні перевірки правильності здійснення розрахунків з персоналом в ВСКП комісією було встановлено, що за період з 01.01.2014 р. по 31.10.2014 р. бухгалтером 1 категорії ВСКП здійснено безпідставне нарахування відпускних та компенсації за невикористану відпустку собі, працівникам ВСКП та особам, які раніше працювали на заводі, але в момент нарахування в штаті заводу не обліковувались. Виплати нарахованих сум здійснювались через касу Філії ДП «Антонов» «серійний завод «Антонов» та на картковий рахунок бухгалтера [PERSON] Всі виплати через касу Філії здійснювались працівником каси [PERSON] Загальна сума безпідставно нарахованих коштів відпускних та компенсації за невикористану відпуску за 2014 р. становить 81\~440,76 грн. Також відповідно до наказу директора підприємства № 559 від 11.12.2014 р. було додатково проведено перевірку ВСКП за період 2011-2013 роки та виявлено аналогічні порушення на суму 263\~968,93 грн. За результатами перевірки складено Акт від 16.12.2014 р. , з яким ознайомлено позивача 26.12.2014 р. У своїх поясненнях позивач зазначила, що працівники предявляли пропуск, який вона звіряла з табельним номером, перевіряла правильність заповнення касового ордеру та видавала гроші, що спростовується Актом від 16.12.2014 р. та не відповідає вимогам Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженому постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 р. За таких обставин з метою уникнення можливого незаконного витрачання державних коштів працівника каси [PERSON] було відсторонено від виконання обовязків до закінчення всіх перевірок. Враховуючи результати перевірок позивача було звільнено за п. 2 ст. 41 КЗпП України про що видано наказ № 4011/К від 23.02.2015 р. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується сторонами, що [PERSON] з 2009 р. обіймала посаду економіста з фінансової роботи в Філії Державного підприємства «Антонов» «Серійний завод «Антонов». Наказом № 4011/К від 23.02.2015 р. позивача було звільнено за втрату довіри в звязку з вчиненням винних дій при обслуговуванні грошових цінностей згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України. Підстава для звільнення службова записка головної бухгалтерії від 29.12.2014 р. № 070-831. Приписами п. 2 ст. 41 КЗпП України встановлено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Також встановлено, що [PERSON] здійснювала виплату заробітної плати, інших нарахувань через касу заводу на підставі видаткових касових ордерів. Дана обставина не заперечувалась позивачем, його представником в судовому засіданні. Як свідчать матеріали справи 10.10.2014 р. директором Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» було видано наказ № 464 «Про проведення річної інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків х покупцями та постачальниками у 2014 році». На виконання зазначеного наказу головним бухгалтером Філії було видано розпорядження № 070-020 «Щодо проведення вибіркової перевірки підрозділів заводу: комбінату харчування, ВСКП, оздоровчого комплексу «Сокіл» від 10.11.2014 р. При проведенні перевірки правильності здійснення розрахунків з персоналом в ВСКП було встановлено, що за період з 01.01.2014 р. по 31.10.2014 р. бухгалтером 1 категорії ВСКП [PERSON] здійснено безпідставне нарахування відпускних та компенсації за невикористану відпустку як собі, так і працівникам ВСКП та особам, які раніше працювали на заводі. Проте на момент нарахуваня в штаті підприємства не обліковувались. Всі виплати через касу Філії ДП «Антонов «Серійний завод «Антонов» здійснювались позивачем, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями касових ордерів. За результатами перевірки 01.12.2014 р. складено акт де зазначено, що загальна сума безпідставно нарахованих відпускних та компенсації за відпустку за 2014 р. склала 81\~440,76 грн. Первинні документи, які стали підставою для нарахувань головним бухгалтером надано не було. В подальшому на підприємстві за наказом директора Філії ДП «Антонов» «Серійний завод «Антонов» № 559 від 11.12.2014 р. проведена перевірка нарахування та виплат заробітної плати за період з 01.01.2011 р. по 30.11.2014 р. Про результати проведеної перевірки 16.12.2014 р. складено акт про те, що за період з 01.01.2011 р. по 31.11.2014 р. виявлено безпідставне нарахування та виплата відпускних та компенсацій за невикористану відпустку по працівникам ВСКП на суму 263\~968,93 грн. Всі нарахування проводились головним бухгалтером [PERSON] , виплати через касу заводу здійснювались працівником каси [PERSON] З результатами перевірки [PERSON] ознайомлено, про що свідчить заява останньої від 26.12.2014 р., копія якої долучено до матеріалів справи. Як свідчать пояснення позивача надані позивачем 29.12.2014 р. письмово - видача грошових нарахованих сум видавались по видатковим касовим ордерам, зареєстрованим та підписаними керівниками. Працівники надавали перепустки, які звірялись з їх табельними номерами , після чого позивачем здійснювалась перевірка правильності заповнення ордеру та видача коштів. Позивач зазначає, що дії не дають підстави для звільнення за п. 2 ст. 41 КЗпП України, оскільки працедавцем не встановлена і не доведена її вина у безпідставних нарахуваннях. Як було встановлено в судовому засіданні , і це не оспорювалось учасниками процесу, позивач є особою, яка безпосередньо обслуговує грошові цінності. В п. 3.5. Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, що його затверджено постановою НБУ № 637 від 15.12.2004 р. зазначено, у разі видачі окремим фізичним особам готівки (у тому числі працівникам підприємства) за видатковим касовим ордером або видатковою відомістю касир вимагає пред'явити паспорт чи документ, що його замінює, записує його найменування і номер, ким і коли він виданий. Фізична особа розписується у видатковому касовому ордері або видатковій відомості про одержання готівки із зазначенням одержаної суми (гривень - словами, копійок - цифрами), використовуючи чорнильну або кулькову ручку з чорнилом темного кольору. Зважаючи на пояснення позивача, надані 29.12.2015 р. та аналогічні пояснення надані під час розгляд справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] не було повною мірою дотримано вимог вищезазначеного Положення. Зазначене, підтверджується також Актом відповідача від 16.12.2014 р., додатки д якого свідчать про те, що грошові кошти отримували фізичні особи, які не працюють на підприємстві. Пленум Верховного Суду України у п. 28 своїй постанові № «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 р. зазначив, що Звільнення з підстав втрати довір'я (п.3 ст.41 КЗпП) суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). У пункті 35 правових позицій Верховного Суду України «Правові позиції, висловлені судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році» від 01.12.1997р. викладено аналогічну позицію. Так, Верховний Суд України вказав: за п. 2 ст. 41 КЗпП ( 322-08 ) трудовий договір може бути розірвано тільки з працівниками, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності, тобто такими, з якими може бути укладено договір про повну індивідуальну чи колективну (бригадну) матеріальну відповідальність або які, незалежно від можливості укладення такого договору, зайняті прийманням, зберіганням, транспортуванням, відпуском або розподілом матеріальних цінностей (наприклад головний бухгалтер). Приводом для звільнення може бути вчинення таким працівником навмисних або необережних дій, що давали роботодавцю підстави для втрати до нього довір'я. Зокрема, це може бути порушення працівником правил проведення операцій з матеріальними цінностями, а не факт недостачі їх. Таким чином, в розумінні чинних положень трудового законодавства України для звільнення працівника з підстав зазначених у п. 2 ст. 41 КЗпП України можливе за умови його дій, що дають підстави для втрати довіри. За таких обставин, суд не може прийняти доводи представника позивача щодо обовязкового встановлення вини [PERSON] з наданням відповідних доказів. Зважаючи на все вищенаведене, суд приходить до висновку, що відповідач мав підстави для втрати довіри, зважаючи на недотримання [PERSON] порядку проведення операцій з матеріальними цінностями, а тому приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось без порушень вимог чинного законодавства України. За таких обставин підстави для визнання незаконним звільнення, скасування наказу про звільнення, зобовязання вчинити дії щодо скасування запису у трудовій книжці, видачі її дублікату та поновлення на роботі [PERSON] відсутні. Відповідно до приписів ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Виходячи з вищенаведеного не підлягає задоволенню і вимога [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно до ст. 237 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку паро відмову у задоволенні позову і в частині стягнення моральної шкоди за умови не доведеності порушення прав [PERSON] з боку відповідача. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed