Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 24.11.1999 року на підставі договору купівлі - продажу, який є біржовий контракт № В-354 від 24.11.1999 року він придбав домоволодіння [ADDRESS] Даний договір було зареєстровано у Володарському БТІ. Оскільки на даний час правовстановлюючий документ ним втрачено, просив визнати з а ним право власності на домоволодіння. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, позивач надав заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити, а справу розглянути без його участі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позову не заперечувала, оскільки дійсно у 1999 році на підставі біржового контракту продала позивачу домоволодіння [ADDRESS] Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечував, оскільки дійсно у 1999 році на підставі біржового контракту продав відповідачці [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] Фіксування судового засідання не здійснювалося відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши у сукупності надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч.2 ст.60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 19.10.1999 року підставі біржового контракту № В-341 від 19.10.1999 року укладеного на «Азовській універсальній товарній біржі» продав домоволодіння №81 по вулиці Чапаєва в смт. Володарське [PERSON], право власності [PERSON] зареєстроване у Володарському БТІ 20.10.1999 року за №2553. 24.11.1999 року [PERSON] підставі біржового контракту № В-354, укладеного на «Азовській універсальній товарній біржі», продала домоволодіння №81 по вулиці Чапаєва в смт. Володарське [PERSON], право власності [PERSON] зареєстроване у Володарському БТІ 25.11.1999 року за №2553. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позивач зазначає, що ним втрачено правовстановлюючий документ на домоволодіння №81 по вулиці Чапаєва в смт. Володарське Володарського району Донецької області, яким є біржовий контракт В-35 від 24.11.1999 року. На момент укладання договору купівлі - продажу В-354 від 24.11.1999 року, майнові і пов'язані з ними особисті немайнові відносини громадян регулювалися Цивільним кодексом Української РСР 1963 року (надалі - ЦК 1963 року). Стаття 225 ЦК 1963 року передбачала, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Відповідно до ст.128 ЦК 1963 року, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст.227 ЦК 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен був бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягло недійсність договору. 10.12.1991 року набрав чинності Закон України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року. Відповідно до змісту постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1957-ХІІ, законодавчі акти України повинні були бути приведені у відповідність із Законом України «Про товарну біржу». При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору купівлі - продажу №1351 від 15.11.1999 року) передбачала, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Частина 1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання спірного договору) визначала, що біржовою операцією визнавалася угода, що відповідала сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Склад осіб та зміст укладеного договору купівлі - продажу №В-354 від 24.11.1999 року (продавцем була [PERSON] - власниця домоволодіння; предметом договору була купівля - продаж нерухомого майна; договір було укладено через брокера Азовської товарної біржі - [PERSON], який діяв від імені [PERSON]; договір зареєстровано на біржі 24.11.1999 року) на думку суду, відповідає вимогам, передбаченим ст. 225 ЦК 1963 року та ч.1 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (у редакції, що діяла на час укладання договору). Крім того, відповідачкою [PERSON]М, не оспорювався той факт, що після укладання зазначеного договору, право власності на будинок перейшло до позивача. Також, суд приймає до уваги той факт, що відповідно до ч.2 ст.227 ЦК 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку підлягав реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. На той час, відповідну державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади відповідно до Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 р. №56. Згідно довідки, наданої Володарським БТІ №90 від 24.05.2016 року право власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] зареєстроване на підставі біржового контракту В-354 від 24.11.1999 року. Крім того, у виписці з реєстраційної книги домоволодінь [NUMBER] на домоволодіння [ADDRESS] наданої КП Володарським БТІ зазначено, що [PERSON] придбав зазначене домоволодіння у [PERSON] якій воно належало на підстав біржового контракту № В341 від 19.10.1999 року. За [PERSON] будинок було зареєстровано 25.11.1999 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що біржовий контракт №В-354 від 24.11.1999 року, укладений між [PERSON], та [PERSON] є правовстановлюючим документом, оскільки він укладений з дотриманням форми, передбаченої законодавством, яке діяло на той час, а отже у [PERSON], як покупця за вказаним договором, виникло право власності на домоволодіння розташоване за адресою: [ADDRESS], крім того, воно було зареєстроване у встановленому законом порядку. Доказів, які б спростовували вищевказані висновки суду або підтверджували право власності на домоволодіння іншими особами суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У позовній заяві позивач стверджує, що він не може належним чином реалізувати своє право власності на квартиру, а саме розпорядитися нею на власний розсуд. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема й визнання права. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved