Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 29 листопада 2010 року між ним і [PERSON] було укладено договір позики та іпотеки, за умовами яких він отримав від останнього в борг грошові кошти в сумі 793 800 гривень 00 копійок та передав йому в іпотеку нерухоме майно у вигляді домоволодіння і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Також, у той же день між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір поруки за яким останній зобов`язався солідарно відповідати за вищевказаною позикою [PERSON] по договору від 29 листопада 2010 року. 02 вересня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договори купівлі-продажу за якими останній купив нерухоме майно у вигляді домоволодіння і земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивач вважає укладені договори купівлі-продажу належного йому нерухомого майна є фіктивними правочинами, що укладені з метою незаконно в подальшому збагатитися за рахунок продажу його майна, а тому, просить визнати їх недійсними. Позивач в судове засідання не прибув. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги заяви та просив їх задовольнити з викладених у ній підстав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Також, надав письмові заперечення на позов, у яких заперечив щодо вимог позову, посилаючись на укладання спірних договорів купівлі-продажу з метою отримання грошових коштів за умовами іпотеки для виконання договору позики позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечив щодо вимог позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на правомірність спірних договорів. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні висловив думку у якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки суму боргу [PERSON] повернуто в повному обсязі, а дії відповідачі спрямовані на захоплення нерухомого майна позивача. Представник третьої особи Головного управління юстиції в м. Києві в судове засідання не прибув; судом отримано заяву даної третьої особи про розгляд справи у відсутності її представника. Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини та приходить до таких висновків. 29 листопада 2010 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір позики за умовами якого позивач отримав від відповідача [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 793 800 гривень 00 копійок та зобов`язався їх повернути у строк до 29 грудня 2010 року (т.с. 1, а.с. 13). 29 листопада 2010 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір іпотеки за яким, в забезпечення виконання зобов`язань позичальник за укладеним між ними договором позики, позивач передав в іпотеку відповідачу [PERSON] належне йому на праві власності нерухоме майно у вигляді домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер 3221487301:01:027:0001 для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 14 - 17). 29 листопада 2010 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , і [PERSON] було укладено договір поруки за умовами якого останній зобов`язався солідарно відповідати за вищевказаною позикою [PERSON] по договору від 29 листопада 2010 року (т.с. 1, а.с. 20 - 21). Вказані обставини учасники процесу під час розгляду справи визнали і не оспорили. 02 вересня 2014 року між [PERSON] , який діяв від імені [PERSON] , і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за яким останній придбав у власність (купив) земельну ділянку площею 0,2500 га кадастровий номер 3221487301:01:027:0001 для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 24). 02 вересня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір купівлі-продажу домоволодіння за яким останній придбав у власність (купив) домоволодіння (житловий будинок) [ADDRESS] (т.с. 1, а.с. 25). За змістом вказаних договорів купівлі-продажу, їх вчинено на підставі пункту 5.2.4. договору іпотеки від 29 листопада 2010 року укладеного між [PERSON] і [PERSON] з метою реалізації права на продаж іпотеко держателем предмета іпотеки будь-якій особі покупцеві. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на вимоги статті 234 ЦК України, зазначаючи про фіктивність зазначених договорів купівлі-продажу, які на думку позивача укладено з метою незаконно в подальшому збагатитися за рахунок продажу його майна. Відповідно до норми частини першої статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Натомість, суд не погоджується і відхиляє доводи позивача щодо наведених підстав для визнання спірних договорів недійсними, оскільки під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено передбачених частиною першою статті 234 ЦК України ознак фіктивності спірних договорів купівлі-продажу. Зокрема, третя особа [PERSON] в судовому засіданні повідомив суду про погашення боргу [PERSON] , що підтверджується відповідними додатковим угодами про повернення коштів. Згідно із частиною третьою статті 10 та частиною першою статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з цим, до позовної заяви не додано та під час розгляду справи суду не надано будь-яких фактичних, прямих і беззаперечних доказів, які б підтверджували ту обставину, що позивач повернув відповідачу [PERSON] борг за договором. За умовами спірних договорів купівлі-продажу, право власності у покупця на домоволодіння і земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації. З витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2014 року вбачається, що 02.09.2014 року, на підставі договорів купівлі-продажу від 02 вересня 2014 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною М.О., зареєстровано право власності позивача на домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,25 га кадастровий номер 3221487301:01:011:0053 за адресою: [ADDRESS] (т.с. 2, а.с. 60, 61). Також, з метою реалізації своїх прав як позикодавця та іпотекодержателя, на виконання укладених із позивачем договорів позики та іпотеки від 29 листопада 2010 року, відповідач [PERSON] звертався до позивача і його поручителя із письмовими вимогами від 19.06.2013 року і 02.09.2014 року про погашення боргу за договором від 29.11.2010 року, які під розписку було отримано боржником і його поручителем (т.с. 1, а.с. 58, 59, т.с. 2, а.с. 45, 46). Крім того, 19 червня 2013 року позивачем складено письмову, нотаріально завірену заяву про отримання ним вимог позикодавця і визнання суми боргу (т.с. 2, а.с. 47). Вказані обставини, на переконання суду, прямо свідчать про відсутність ознак фіктивності спірних правочинів, оскільки їх було укладено із конкретними намірами створення правових наслідків, спрямованих на задоволення відповідачем [PERSON] своїх вимог за укладеними із позивачем договорами позики та іпотеки від 29 листопада 2010 року. Крім того, вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне. У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19 Верховний Суд навів ознаки фіктивного правочину та роз`яснив підстави визнання його недійсним. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність, тому дії учасників цивільних правовідносин мають їй відповідати. Верховний Суд зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Тобто, факт виконання договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 02.09.2014 року та державна реєстрація права власності на вказане нерухоме майно за покупцем, унеможливлює визнання таких правочинів недійсними. Враховуючи вищенаведену правову позицію Верховного Суду, суд приходить до висновку, що у зв`язку із державною реєстрацією права власності на вказане нерухоме майно за покупцем, спірні правочини не можуть бути кваліфіковані як фіктивні. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За визначеними статтею 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: -зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; -особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, під час розгляду справи в судовому засіданні не встановлено, що існують передбачені статтями 203, 215, 234 ЦК України підстави для визнання недійсними укладених між [PERSON] і [PERSON] договорів купівлі-продажу нерухомого майна від 02 вересня 2014 року. Таким чином, позивачем не доведено факту існування підстав для визнання спірних договорів недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed