Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить визнати недійсним договір дарування від 02 грудня 2002 року. На обґрунтування своїх вимог вказав, що 02 грудня 2002 року між ним та відповідачем був укладений договір дарування житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований на земельній ділянці площею 526.8 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] про що в реєстрі проведена запис за № 5129. При укладені вказаного договору відповідач запевнив його та його дружину, що буде піклуватися про них. А також утримувати будинок в належному стані, сплачувати комунальні послуги, але свої обов»язки він не виконує. Таким чином вважає, що відповідач ввів їх в оману. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27.01.2015 р. до участі у справі залучено в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Посилається на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Приватний нотаріус [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Про час та день слухання справи повідомлена в установленому законом порядку. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до п.9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 р. і продовжують діяти після набрання чинності ЦК 2003 p., застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів, незалежно від дати їх укладення. Оскільки про питання недійсності таких договорів в Прикінцевих та перехідних положення ЦК 2003 р. нічого не зазначено, то при розгляді таких справ мають застосовуватись правила Кодексу, що діяв на момент укладення такого договору. Таким чином, при вирішенні даного спору щодо недійсності спірного договору дарування повинні застосовуватись правила ЦК України 1963 р. Згідно до статті 243 ЦК УРСР 1963, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Згідно ст.57 ЦК УРСР 1963 р. угода, укладена, внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною на підставі ст.57 ЦК 1963 р., то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість. Як встановлено в судовому засіданні, 02.12.2002 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с. 4). Зі змісту вказаного договору слідує, що дарувальник [PERSON] та обдарований [PERSON], попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, перебуваючи при здоровому розумінні, ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно уклали цей договір. Дарувальник та обдарований підтвердили, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди. За таких обставин, своїми особистими підписами під цим договором сторони підтвердили однакове розуміння значення умов та правових наслідків вчиненого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.12 постанови від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» (із змінами і доповненнями) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК (1963 р.) суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Під обманом у таких випадках слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається. В той же час, наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких [PERSON] введено в оману та сам факт, що обман мав місце при укладенні спірного договору позивачем, в порушення ч.1 ст.60 ЦПК України, належно не доведено. Позивач вказує, що згодом після укладення спірного правочину зрозумів, що не отримує те, на що сподівався та чого очікував від [PERSON] - догляду за ним та дружиною, надання певної допомоги, а тому вважає, що спірний правочин має бути визнано недійсним. Проте, такі доводи суд вважає надуманими, оскільки умови укладеного договору не передбачають, що [PERSON] взяв на себе вказані зобов'язання. Суд зазначає, що спірний правочин укладався в присутності приватного нотаріусу, який попередньо ознайомив сторін з загальними вимогами, змістом, умовами, значенням та правовими наслідками договору, а тому тлумачення договору за розумінням [PERSON] не є законною підставою для задоволення вимог щодо визнання договору недійсним. За таких обставин, підстави для задоволення позовних вимог про визнання укладеного, між [PERSON] та [PERSON], договору дарування житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями та спорудами недійсним - відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed