Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який було уточнено під час розгляду справи, в якому вказав, що 13.03.2014 року його звільнено з посади заступника начальника КП «Виробниче управління комунального господарства» за угодою сторін згідно ч.1 ст. 36 КЗпП України. 25.02.2014 року позивачу як постраждалому внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеному до 2 категорії, надано додаткову оплачувану відпустку строком 16 календарних днів. Заборгованість по відпускних перед [PERSON] склала 1684,16 гривень. За рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 05.06.2014 року з урахуванням рішення апеляційного суду Чернігівської області від 28.07.2014 року з КП «ВУКГ» на користь [PERSON] стягнуто 1684,16 гривень оплати додаткової відпустки, 1684 гривні середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.03.2014 року по 29.05.2014 року, 500 гривень моральної шкоди. На виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження. В процесі виконання 18.03.2016 року КП «ВУКГ» перераховано [PERSON] суму боргу. Просить стягнути з КП «ВУКГ» компенсацію за затримку розрахунку за період з 01.06.2014 року по 18.03.2015 року в розмірі 20938,98 гривень; індекс інфляції з належної при звільненні оплати додаткової відпустки в розмірі 420,21 гривень, а також витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили задовольнити уточнені позовні вимоги пославшись на те, що відповідачем фактично вже виконано рішення суду щодо даних вимог. Оскільки відповідачем у виконання рішення було сплачено 12 400 гривень середнього заробітку та 420,21 гривень індексації та на стягнення вказаних сум позивач не претендує, а просив стягнути в задоволення вимог 12 820 гривень 21 копійок, як різницю між його вимогами та сплаченою відповідачем сумою. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала задоволення позову на суму 20938,98 гривень за затримки розрахунку вказавши, що вказана сума є неспіврозмірною з сумою боргу, заперечила також стягнення індексу інфляції та правової допомоги. Крім того вона зазначила що так як судом вже виносилось рішення по даному спору і був виданий виконавчий лист та відкрито виконавче провадження підприємство виконало рішення перерахувавши 12400,00 гривень та 421,21 гривень, однак вказане рішення було скасовано Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Просила врахувати дану обставину під час винесення рішення. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 12.02.2014 року [PERSON] прийнятий на роботу на посаду заступника начальника до комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства», а 13.03.2014 року наказом № 26-К його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. 25.02.2014 року [PERSON] як постраждалому внаслідок Чорнобильської віднесеному до 2 категорії було надано додаткову оплачувану відпустку строком на 16 календарних днів. Заборгованість по заробітній платі (відпускних) КП «ВУКГ» перед [PERSON] складала 1684,16 гривень. Рішенням Нжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.06.2014 року з КП «ВУКГ» на користь [PERSON] стягнуто 1684,16 гривень оплати додаткової відпустки, 6423 гривень середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 13.03.2014 року по 29.05.2014 року, 500 гривень моральної шкоди, а всього 8607 гривень 16 копійок. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28.07.2014 року рішення Ніжинського міськрайонного суду від 05.06.2014 року було змінене шляхом зменшення стягнутої судом суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 6423 гривні до 1684 гривні. Постановою державного виконавця ВДВС Ніжинського МРУЮ від 18.08.2014 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/740/583/14 про стягнення з КП «ВУКГ» на користь [PERSON] 8607,16 гривень. Згідно платіжних доручень № 2215 від 18.03.2015 року та № 2486 від 01.04.2015 року КП «ВУКГ» було перераховано ВДВС Ніжинського МРУЮ 5898,23 гривень та 2708,93 гривень в рахунок погашення боргу по виконавчому листу. З постанови про закінчення виконавчого провадження від 21.04.2015 року за виконавчим листом № 2/740/583/14 вбачається, що виконавче провадження закінчене в зв'язку з повним виконанням рішення суду. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15.07.2015 року визнано виконавчий лист Ніжинського міськрайонного суду про стягнення з КП «ВУКГ» на користь [PERSON] 8607,16 гривень таким, що не підлягає виконанню частково на суму в розмірі 4739 гривень. З Постанов про закінчення виконавчого провадження від 22.02.2016 року вбачається що на виконання рішення суду від 05 листопада 2015 року було стягнуто з відповідача на користь позивача 420гривень 21коп індексації оплати додаткової відпустки, 12400 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01 червня 2014 року по 18 березня 2015 року, по день фактичного розрахунку а всього стягнути 12820 гривень 21 копійка. Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Правова позиція Верхового Суду України викладена в постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13 вказує на те, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки передбачені статтею 116 КЗпП України є підставою для відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року № 9рп/2013 положення ч.2 ст. 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати. Без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Згідно ч.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Суми виплат пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно п.п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати» затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.20014 року № 5. Отже суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. Врахувавши викладене суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача, в частині стягнення з відповідача на його користь 420,21 гривень індексації заробітної плати (розрахунок вказано в позовній заяві). Позивачем заявлені вимоги про стягнення затримки розрахунку при звільненні за період з 01.06.2014 року по 18.03.2015 року. Враховуючи, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 05.06.2014 року та рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28.07.2014 року середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні був стягнутий за період з 13.03.2014 року по 29.05.2014 року, з врахуванням платіжного доручення № 2215 від 18.03.2015 року на суму 5898,23 гривень, суд приходить до висновку, що фактично з позивачем було проведено повний розрахунок по заробітній платі 18 березня 2015 року. Представник відповідача наполягає на зменшенні розміру середнього заробітку, що має сплатити КП «ВУКГ» на користь [PERSON], але суд вважає, що сума середнього заробітку має бути сплачена відповідачем позивачу в повному обсязі зважаючи на наступне. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення середньої заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки визначені статтею 116 КЗПП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16. Враховуючи, що спору між позивачем та відповідачем з приводу розміру належних до виплати сум при звільненні, строку виплати вказаних сум та прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог позивача про виплату належних йому при звільненні сум, не було, підстав для зменшення розміру середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум, суд не вбачає. Враховуючи, що затримка розрахунку при звільненні позивачу складає 163 робочі дні з урахуванням чотириденного робочого тижня з 01.06.2014 року по 18.03.2015 року, тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становитиме 163 х 128,46 = 20938,98 гривень. Як встановлено в судовому засіданні відповідачем порушені строки виплати заробітної плати (відпускних) позивачеві, вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності коштів на розрахунковому рахунку, отже з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у визначеній судом сумі. Прийшовши до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі суд виходить також з того, що рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.11.2015 року заявлені позивачем вимоги розглянуті та задоволені частково. Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 15.01.2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.04.2016 року рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду скасовані. При цьому суд враховує що відповідачем виконано рішення суду від 05.11.2015 року, яку було скасовано Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, тому вимоги позивача мають бути зменшені на суму яка була перерахована підприємством за дані вимоги по справі що розглядається у розмірі 420 гривень 21 копійок індексації оплати додаткової відпустки, 12400 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені за період з 01 червня 2014 року по 18 березня 2015 року, по день фактичного розрахунку а всього стягнуто 12820 гривень 21 копійка. Таким чином стягненню підлягає сума 8118 (вісім тисяч сто вісімнадцять тисяч) гривень 77 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 червня 2014 року по 18 березня 2015 року Крім того, суд вважає необхідним по даній справі не стягувати з відповідача судовий збір, оскільки відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження судовий збір по даній справі вже стягнуто з відповідача у сумі 609 гривень на користь держави (відповідно до рішення суду від 05.11.2015р). Крім того позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь 3000 гривень за надану йому правову допомогу адвокатом Подлуцьким М.О. згідно договору від 20.05.2015 року на а.с. 11. Зі змісту договору вбачається, що оплата послуг адвоката здійснюється в момент підписання договору, що є підтвердженням сплати позивачем адвокату 3000 гривень. Врахувавши, що адвокат Подлуцький М.О. представляв інтереси [PERSON] в судах першої та апеляційної інстанції, до скасування рішення та ухвали суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а також в суді першої інстанції після скасування раніше прийнятих судами рішень, крім того складав процесуальні документи по справі, суд врахувавши вимоги ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3000 гривень в рахунок повернення коштів за отримання правової допомоги.

Outcome: approved