Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просить суд, з урахуванням уточнених позовних вимог, встановити факт перебування в трудових відносинах з ФОП [PERSON] в період з 29.01.2012 р. по 06.02.2012 р. та з 10.09.2012 р. по 10.03.2014 р. та стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі - 26084,71 грн., заборгованість по відпускних - 1737,78 грн., моральної шкоди - 10 000 грн., витрат на проведення експертизи - 3002,37 грн. та 2000 грн. витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що [PERSON] із 29 січня по 31 січня працювала стажистом на посаді продавця в магазині «Взуття та одяг», була фактично допущена до роботи продавця в магазині відповідача з 01.02.2012 р., але трудовий договір був оформлений в центрі зайнятості лише 07.02.2012 р. 10.09.2012 р. позивача було незаконно відсторонено від посади відповідачем. Трудовий договір на даний час не розірвано, запис в трудовій книжці про звільнення відсутній, розпорядження про звільнення не видавалось, внаслідок чого [PERSON] не має можливості працевлаштуватись та зазнала моральних страждань. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, з підстав зазначених вище. Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що між сторонами насправді виник спір з приводу формулювання підстав звільнення з роботи [PERSON], яку фактично було звільнено з роботи 10.09.2012 р. Заборгованості із виплати заробітної плати ФОП [PERSON] не має, а тому просили відмовити в задоволенні позову. Представники третьої особи - Чутівського районного центру зайнятості при вирішенні спору покладаються на розсуд суду, зазначивши при цьому, що трудовий договір, укладений між позивачем та відповідачем 07 лютого 2012 року на даний час не розірвано та не знято з реєстрації Чутівським центром зайнятості. Заслухавши пояснення сторін, свідків та вивчивши матеріали справи, суд встановив, що 07 лютого 2012 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] було укладено безстроковий трудовий договір 1624/200024, який зареєстровано Чутівським районним центром зайнятості (а.с. 6). До трудової книжки [PERSON] внесено запис про прийняття на роботу приватним підприємцем [PERSON] (а.с.67-72). Запис про звільнення відсутній. Трудовий договір між працівником [PERSON] та фізичною особою підприємцем [PERSON] є дійсним та на даний час не розірвано, одже позивачка на даний час перебуває в трудових відносинах із відповідачем. З огляду на зміст частин 1, 3 та 4 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу, трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Відповідно до вимог ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за довіреністю уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення. Як встановлено судом із пояснень свідка [PERSON], яка також працювала у вищевказаний період у відповідача, [PERSON] була фактично допущена до роботи та виконувала роботу продавця в магазині «Взуття та одяг» ФОП [PERSON] з 01 лютого 2012 року. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] до моменту укладення трудового договору в період часу з 01 лютого по 06 лютого 2012 року перебувала в трудових відносинах з ФОП [PERSON], а тому позов в частині встановлення цього факту підлягає задоволенню. За цей період роботи відповідач має сплатити позивачу заборгованість по заробітній платі в розмірі 272, 51 грн. Разом з тим, інші обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги в частині встановлення факту трудових відносин в період з 29.01.2012 р. по 31.01.2012 р., не дають підстав вважати, що [PERSON] виконувала роботу в цей період з відому та згоди відповідача. Так свідок [PERSON] повідомила суду, що в цей період позивач лише стажувалась. А тому позов в частині встановлення факту перебування в трудових відносинах за період з 29.01. по 31.01.2012 р. задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що трудовий договір між сторонами не розірвано, відповідач не звільнив, в установленому законом порядку позивача з роботи, вимога позивача про встановлення факту перебування в трудових відносинах із відповідачем за період з 10.09.2012 р. по 10.03.2014 р. підлягає задоволенню. Суд не може взяти до уваги посилання відповідача на ту обставину, що позивача було фактично звільнено з роботи з 10.09.2012 р., оскільки належних доказів розірвання вищевказаного трудового договору, в тому числі за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених КЗпП України, суду не надано. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченому ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається із поданої до суду позовної заяви позивач просить суд встановити факт перебування в трудових відносинах з відповідачем за періоди з 29.01.2012 р. по 06.02.2012 р. та з 10.09.2012 р. по 10.03.2014 р. Як вже було зазначено вище, суд вважає обгрунтованими вимоги позивачки в цій частині за період з за період з 01.02.2012 р. по 06.02.2012 р. та з 10.09.2012 р. по 10.03.2014 р. В ході судового розгляду позивач надав уточнену позову заяву (а.с. 191) в якій [PERSON] просила збільшити лише суму відшкодування заробітної плати, заборгованості по відпускних, відшкодування витрат на оплату юридичних послуг та проведення експертизи при цьому не змінюючи вимоги щодо терміну встановлення факту перебування в трудових відносинах. А тому при визначенні терміну перебування в трудових відносинах сторін суд виходив саме з тексту позовної заяви (а.с. 2-4). Згідно ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником згідно якої працівник зобов'язується виконувати роботу визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Таким чином, відповідно до ст. 21 КЗпП України визначальним для трудового договору є те, що особа за угодою з роботодавцем зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а останній зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін. Як встановлено судом, позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем в період з 01.02.2012 р. по 06.02.2012 р. та з 10.09.2012 року по 10.03.2014 р., але роботу в період часу з 10.09.2012 р. по 10.03. 2014 р. не виконувала. Згідно ч. ч.4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників передбачено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Враховуючи викладене суд вважає, що позивачем не доведено факту затримки видачі трудової книжки з вини саме [PERSON], оскільки відповідно до вимог закону, трудові книжки в даному випадку зберігаються безпосередньо у працівників. Доказів знаходження трудової книжки [PERSON] у [PERSON] суду не надано. Заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу. Як встановлено в суді з 10.09.2012 р. [PERSON] роботу продавця в магазині [PERSON] не виконувала. Крім того, в суді не встановлено факту затримки видачі трудової книжки з вини відповідача, що дає право позивачу на компенсацію середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, спричиненого невидачею трудової книжки. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 10.09.2012 р., коли [PERSON] роботу не виконувала, задоволенню не підлягає. Стосовно вимоги щодо стягнення заборгованості по відпускних в розмірі 1737,78 грн. суд встановив. Згідно статті 6 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 р. щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно ч.1 ст. 24 вказаного Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Аналіз зазначених норм законодавства свідчить про те, що компенсація за невикористану відпустку виплачується лише за відпрацьований робочий час. Оскільки [PERSON] в період часу з 10.09.2012 р. фактично роботу не виконувала, вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку задоволенню не підлягають. За змістом положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, а саме невиплати належних позивачці грошових сум, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, і вимагало від [PERSON] додаткових зусиль для організації свого життя. В результаті тривалого не вирішення питання щодо розірвання трудового договору позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі тривалого часу, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім»ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. На думку суду, позов в цій частині необхідно задовольнити частково і в рахунок моральної шкоди стягнути 4000 грн. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, із відповідача на користь позивача необхідно стягнути 220 грн. в рахунок відшкодування витрат по оплаті юридичної допомоги та 325,38 грн. в рахунок проведення витрат по оплаті експертизи. На підставі викладеного,

Outcome: partial