Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та судових витрат. В позові зазначив, що 22 травня 2013 року вона була прийнята на роботу на посаду молодшої медичної сестри (санітарки палатної). 12 березня 2015 року за наказом директора Виноградівського психоневрологічного інтернату № 32 позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін у відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпПУ. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст. 116 цього ж Кодексу, тобто у день звільнення, чого роботодавцем зроблено не було. Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпПУ виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно ч. 1 ст. 117 КЗпПУ повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. 12.03.2015р. в день звільнення з позивачем не був проведений розрахунок. Фактичний розрахунок із позивачем роботодавець провів лише 30.03.2015р. Отже, відповідно до абз. 2 п. 4, абз. 4 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 745 грн. 80 коп. Також, статтею 237-1 КЗпПУ передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Позивач вважає, що діями роботодавця йому заподіяно моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях через відсутність грошових коштів, які їй необхідні для подальшого лікування та реабілітації, утримання двох неповнолітніх дітей та для вирішення особистих життєво-важливих питань і для подальшої організації свого життя. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає в 2\~000 грн. Крім цього, просить стягнути з відповідача відповідно до ч. 1 ст. 56, п. 2 ч. 3 ст. 79, ч.1 ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу в розмірі 3556 грн. 58 коп. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що згідно ст. 116 КЗпПУ при звільненні позивача відповідачем не були виплачені всі суми. Середній заробіток позивача за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 745 грн. 80 коп., позивачу спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в 200 грн., також позивач понесла витрати на правову допомогу в розмірі 3556 грн. 58 коп., які він просить стягнути з відповідача на користь позивача. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що 12 березня 2015 року позивач написала заяву про звільнення за згодою сторін. В той же день віддали їй трудову книжку, почали робити розрахунки і зясувалося, що в [PERSON] є переплата по лікарняних. 30 березня 2015 року позивачу виплатили нараховані кошти. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, суду пояснив, що у невиплаті своєчасно розрахункових коштів відсутня вина відповідача, оскільки позивач отримала зайві грошові кошти, перебуваючи на лікарняному. Ці кошти позивач відповідачу не повернула. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи в цілому, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити частково. Судом встановлено, що 22 травня 2013 року позивач була прийнята на роботу на посаду молодшої медичної сестри (санітарки палатної). 12 березня 2015 року за наказом директора Виноградівського психоневрологічного інтернату № 32 позивача було звільнено із займаної посади за угодою сторін у відповідності до п. 1 ст. 36 КЗпПУ. Ці обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача, копією наказу про звільнення (а.с. 12, 16). Фактичний розрахунок із позивачем по заробітній платі роботодавець (відповідач) провів лише 30.03.2015р., що підтверджується копією виписки з платіжної картки (а.с. 20). Відповідно ч. 1 ст. 47 КЗпПУ власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення працівника видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст. 116 цього ж Кодексу, тобто у день звільнення, чого роботодавцем зроблено не було. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунку, суд на підставі ст. 117 КЗпПУ стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у звязку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Згідно із п. 21 вказаної Постанови, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100. Згідно абз. 4 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Абзацами 3 і 4 цього Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника та допомога у звязку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування провадяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки провадяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. У відповідності до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до довідки про доходи від 6 квітня 2015 року позивачу нараховувалась допомога по тимчасовій втраті працездатності (а.с. 15). Отже, розрахунки середньої заробітної плати необхідно проводити виходячи з посадового окладу позивача. Згідно довідки відповідача від 20.04.2015р. посадовий оклад [PERSON] становить 1243 грн. (а.с. 19). Так, посадовий оклад позивача за 2 місяця становить 2486 грн. (1243 грн. + 1243 грн.). В січні 2015 року було 20 робочих днів, в лютому 2015 року 20. Тобто, за останні два місяці роботи (січень-лютий 2015 року) середньоденний заробіток [PERSON] становив: 62 грн. 15 коп. (2486 грн. : 40 днів). Позивача звільнено було 12 березня 2015р. Фактичний розрахунок з нею був проведений 30 березня 2015 року. За період з 12 березня 2015 року по 30 березня 2015 року було 12 робочих днів, тому розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні буде становити 745 грн. 80 коп. (62, 15 грн. * 12 днів). Оскільки відповідач не довів відсутність своєї вини у непроведенні розрахунку по заробітній платі з позивачем у відповідності до вимог ст. 116 КЗпПУ, тому з Виноградівського психоневрологічного інтернату на користь [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпПУ підлягає стягненню середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 745 грн. 80 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів. Згідно ст. 237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що внаслідок затримки розрахунку при звільненні з вини відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач утримує двох неповнолітніх дітей, яким необхідно купувати продукти харчування, одяг тощо (а.с. 21, 22). Несвоєчасна виплата розрахункових коштів призвела до моральних страждань позивача. Грошове відшкодування моральної шкоди суд визначає в розмірі 200 грн., які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], 30 березня 2015 року уклала договір про правову допомогу з адвокатом [PERSON] (а.с. 9, 10). Згідно Додатку 1 до договору від 30.03.2015р. позивач сплатила адвокату гонорар в розмірі 3556 грн. 58 коп., що підтверджується відповідними квитанціями про оплату (а.с. 27-29). Пунктами 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10 передбачено, що право на правову допомогу гарантоване статтями 8, 59 Конституції України. Витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягується не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Позивачем та його представником надано суду договір про надання правової допомоги, додаток 1 до договору, квитанції про оплату правової допомоги в сумі 3556, 58 грн., розрахунок таких витрат, який здійснений на підставі Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (а.с. 9, 10, 27-29, 32-33). Натомість, представниками відповідача не надано суду на підтвердження своїх заперечень жодних належних і допустимих доказів, які б спростовували ці витрати. Отже, судом встановлено, що витрати на правову допомогу в розмірі 3556, 58 грн., які понесла позивач, документально підтверджені та доведені. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, позовні вимоги позивача становили 2745 грн. 80 коп. (745 грн. 80 коп. + 2000 грн.). Позов задоволено на 945 грн. 80 коп., тобто на 34, 45 %. (945, 80 грн. * 100 % : 2745, 80 грн.). Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в розмірі 1225, 24 грн. (3556, 58 грн. * 34, 45 % : 100 %). Суд не бере до уваги твердження представників відповідача про відсутність вини відповідача у невчасній виплаті належних позивачеві до сплати сум, оскільки ці доводи жодними належними і допустимими доказами не підтверджені. Не може слугувати доказом про відсутність вини відповідача та обставина, що у позивача на день звільнення існувала переплата по лікарняних, оскільки відповідач не позбавлений був в судовому порядку стягнути ці кошти з позивача. Крім цього, ця переплата не заважала відповідачу своєчасно нарахувати і виплатити позивачу належні їй суми. Свідки [PERSON] та [PERSON] лише підтвердили ту обставину, що в позивача є переплата допомоги по тимчасовій втраті працездатності. Не заслуговують на увагу і доводи представника відповідача про те, що позивач не зверталася до відповідача із вимогою про розрахунок, адже, як було встановлено в судовому засіданні і визнано представником відповідача [PERSON], що [PERSON] в день звільнення, 12 березня 2015 року, була на роботі, отримала належну їй трудову книжку та наказ про звільнення. Зважаючи на цю обставину, позивачу не потрібно було звертатися до відповідача із вимогою про розрахунок, що також узгоджується з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999р. № 13. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. За позовну вимогу майнового характеру (745 грн. 80 коп.) позивач мала б сплатити судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Ця позовна вимога позивача задоволена повністю, тому відповідач має сплатити судовий збір на користь держави в сумі 243 грн. 60 коп. За позовну вимогу немайнового характеру (2000 грн.) позивач мала б сплатити судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. Ця позовна вимога позивача задоволена частково в сумі 200 грн., тобто на 10 %. Тому, відповідач має сплатити судовий збір на користь держави в сумі 24 грн. 36 коп. (10 % від 243 грн. 60 коп.). Таким чином, на підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 267 грн. 96 коп. (243 грн. 60 коп. + 24 грн. 36 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved