Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який надалі уточнив та в якому вказує, що рішенням Бердянського міського суду Запорізької області від 13.11.2002р. відповідач [PERSON] повинен повернути позивачу борг в сумі 23416,85 грн., що по курсу НБУ на той час дорівнювало 4350 доларів США. Згідно розписки відповідача від 21.08.1995р., він зобов'язувався повернути борг в сумі 4350 доларів США до 21.11.1995р., але навіть після судового рішення, не зважаючи на зусилля виконавчої служби, цей борг повернутий так і не був. Тому позивач в своєму позові за кінцевим варіантом від 23.04.2015р. просить стягнути з відповідача на його користь проіндексований борг в розмірі 80214,50 грн., втрачену вигоду в розмірі 3% річних за 19 років 3 місяці 12 днів в сумі 59817,20 грн., та всі судові витрати в сумі 1400,30 грн., а всього - 141432,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі та пояснив, що проіндексованим боргом, який підлягає стягненню з відповідача, він вважає розмір суми неповернутого боргу за курсом долара до гривні станом на 05.03.2015р. у 23,77 грн., що складає 103399,50 грн. за відрахуванням суми, визначеної рішенням суду від 13.11.2002р. у 23185,00 грн. Втрачену вигоду в розмірі 3% річних позивач порахував з дня, наступного після строку повернення боргу, тобто 22.11.1995р. і до дня звернення до суду з позовом. При цьому позивач не зміг послатись на жодну правову норму, як підставу свого позову, мотивуючи це юридичною необізнаністю. Просив позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за місцем реєстрації його місця проживання. В порядку ст.224 ЦПК України суд розглянув справу в заочному порядку. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову на підставі наступного. Згідно рішення Бердянського місцевого суду Запорізької області від 13.11.2002р., яке набрало законної сили 14.12.2002р., позовні вимоги [PERSON] задоволені частково - стягнуто з [PERSON] на користь позивача 23185,00 грн. боргу (4350 доларів США в перерахунку на гривні на момент розгляду справи), а також держмито в сумі 231,85 грн., а всього - 23416,85 грн., в задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди було відмовлено. Згідно повідомлення ВДВС Бердянського міськрайонного управління юстиції від 26.02.2015р., виконавче провадження по виконанню в тому числі і цього судового рішення знаходиться на виконанні у вказаному органі. Відповідно до ст.169 ЦК УРСР 1964р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в радянській валюті. З урахуванням відсутності на той час СРСР та наявності іншої валюти, за своїм змістом малась на увазі національна валюта України. Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин та звернення позивача [PERSON] до суду в 2002 році він не мав право згідно діючого на той час законодавства вимагати повернення боргу саме в іноземній валюті. Він скористався своїм правом, звернувся до суду з позовом про стягнення боргу в перерахунку на гривні, його позов в цій частині був задоволений в повному обсязі, судове рішення набрало законної сили. За таких обставин, повторний перерахунок суми боргу з доларів США на гривні через більш ніж 12 років після прийнятого судового рішення у зв'язку зі зміною валютного курсу буде фактично переглядом вже прийнятого рішення, що набрало законної сили, і тому є неможливим в межах справи, що розглядається. Крім того, це не передбачено діючим законодавством. Таким чином, суд приймає як факт існування на час розгляду справи боргу відповідача перед позивачем у сумі, встановленій рішенням Бердянського місцевого суду Запорізької області від 13.11.2002р., в розмірі 23185,00 грн. Виконавче провадження по стягненню саме цієї суми триває на час розгляду справи. Тому позовні вимоги в частині стягнення «проіндексованого» боргу задоволенню не підлягають. Позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення «втраченої вигоди» в розмірі 3% річних. Враховуючи обставини справи, це не є втраченою вигодою, але суд, враховуючи юридичну необізнаність позивача, розцінює ці вимоги як такі, що передбачені ст.214 УК УРСР 1964р. та ст.625 ЦК України 2004р. Відповідач дійсно до теперішнього часу не виконав свої боргові зобов'язання і тому позивач, на підставі вказаних правових норм, має право на отримання 3% річних з простроченої суми за час прострочення. Але позивачем неправильно вирахуваний строк та суму стягнення. Законним та обґрунтованим суд вважає стягнення з відповідача 3% річних з суми боргу, встановленого судовим рішенням, тобто 23185 грн., за період з дня, наступного після набрання судовим рішенням законної сили, тобто з 15.12.2002р., до дати, вказаної позивачем в своєму позові та в своїх поясненнях в суді, тобто 06.03.2015р. Цей період складає 12 років та 82 дні, тому за цей час стягненню підлягає 36,67% від простроченої суми, тобто 8501,94 грн. В цій частині позов підлягає задоволенню. Виносячи рішення, суд не розглядає питання стосовно можливості стягнення індексу інфляції, оскільки позовні вимоги про це не заявлялись. З урахуванням викладеного, на підставі ст.88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial