Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, в остаточному варіанті (а.с.218-223), просить суд визнати за ним право власності на збудований ним гараж №78, розташований у комплексі гаражів по вул. Арсенічева у м. Дніпродзержинську, площею 17,82 кв.м, з подальшою реєстрацією права власності в органах державної реєстрації. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, під час його роботи водієм на підприємстві «Дніпродзержинський авторемонтний завод», рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська №876 від 23.12.1971 року було надано дозвіл на будівництво гаражів для автомашин особистого користування в районі залізничного полотна по вул. Арсенічева на ділянці згідно проекту Управління головного архітектора міста. Крім того, рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська №123 від 24.02.1972 року виконавчий комітет виділив Дніпродзержинському авторемонтному заводу земельні ділянки для будівництва гаражів особистого користування. Рішенням профспілкового комітету Дніпродзержинського авторемонтного заводу йому було виділено земельну ділянку для будівництва гаражу. 25.12.1984 року Дніпродзержинським БТІ йому було надано Оціночний акт на гараж №78, розташований по вул. Арсенічева у м. Дніпродзержинську, з якого вбачається, що, вказаний гараж було ним побудовано у 1972 році. Враховуючи, що, він законно отримав земельну ділянку під будівництво вищевказаного гаражу, просить суд, на підставі ч.3 ст.376 ЦК України, визнати за ним право власності на вищевказаний гараж. В судовому засіданні представники позивача (кожен) підтримали позов та просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача Дніпродзержинської міської ради в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд провести розгляд справи за його відсутності, та, врахувати письмові заперечення відповідача, які містяться в матеріалах справи (а.с.129, 44-45). Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Управління головного архітектора Дніпродзержинської міської ради, Управління земельних ресурсів Дніпродзержинської міської ради, ОКП «Дніпродзержинське БТІ» в судове засідання не з'явились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, що дозволило суду визнати їх неявку в судове засідання з неповажних причин та провести розгляд справи у їх відсутності, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - арбітражний керуючий ВАТ «Дніпродзержинський авторемонтний завод» в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.233). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що, на час прийняття Виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська рішення №876 від 23.12.1971 року, він перебував на посаді заступника голови виконкому міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська, та, особисто візував рішення №876 від 23.12.1971 року, яким було надано дозвіл на будівництво гаражів для автомашин особистого користування в районі залізничного полотна по вул. Арсенічева на ділянці згідно проекту Управління головного архітектора міста. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що, на час прийняття Виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська рішення №123 від 24.02.1972 року, він перебував на посаді завідуючого міськкомунхозом, та, особисто візував рішення №123 від 24.02.1972 року, яким Дніпродзержинському авторемонтному заводу було відведено земельні ділянки для будівництва гаражів особистого користування. Вислухавши пояснення представників позивача, пояснення свідків, вивчивши матеріали справи, та, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська №876 від 23.12.1971 року (а.с.20) надано дозвіл на будівництво гаражів для автомашин особистого користування в районі залізничного полотна по вул. Арсенічева на ділянці згідно проекту Управління головного архітектора міста. рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська №123 від 24.02.1972 року (а.с.21) виконавчий комітет відвів Дніпродзержинському авторемонтному заводу (правонаступником якого є ВАТ «Дніпродзержинський автомобільний завод») земельні ділянки для будівництва гаражів особистого користування. Як вбачається з трудової книжки позивача (а.с.17), на час відведення Дніпродзержинському авторемонтному заводу земельних ділянок для будівництва гаражів особистого користування, позивач працював на підприємстві Дніпродзержинського авторемонтного заводу. 25.12.1984 року позивач отримав в Дніпродзержинському БТІ Оціночний акт на гараж №78, розташований по вул. Арсенічева у м. Дніпродзержинську (а.с.23), з якого вбачається, що, вказаний гараж було збудовано позивачем у 1972 році. Посилаючись на ст. 376 ЦК України, яка регулює порядок набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва, позивач просить суд визнати за ним право власності на збудований ним у 1972 році гараж. Згідно ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, згідно роз'яснень, наданих у п.11 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» N 14 від 18.12.2009р., оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» N 1952-IV від 01.07.2004р., державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, згідно ч.4 ст.3 вищевказаного Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Як встановлено судом в ході розгляду справи, гараж, право власності на який просить визнати позивач, є збудованим останнім у 1972 році. З наведеного суд вбачає, що, моментом виникнення права позивача на вищевказаний гараж є час завершення його будівництва, а саме 1972 рік. При цьому, діючою на час завершення будівництва спірного гаражу Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, збудовані громадянами гаражі державній реєстрації не підлягали. З вищенаведеного суд вбачає, що, спірний об'єкт нерухомого майна збудований позивачем у 1972 році гараж - не є об'єктом самочинного будівництва, право власності на який може бути визнано судом за позивачем в порядку, передбаченому ст.376 ЦК України. Крім того, згідно роз'яснень, наданих у п.15 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014р., до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку. Крім того, з вищенаведеного суд вбачає, що, рішення Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської Ради депутатів м. Дніпродзержинська №123 від 24.02.1972 року та №876 від 23.12.1971 року, а також вищевказаний Оціночний акт надають право позивачу звернутись до державного реєстратора, який, згідно ст.9 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р.: 2) приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав; 6) видає свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 8) у разі потреби вимагає подання передбачених законодавством додаткових документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень; 8-1) під час проведення державної реєстрації прав, які виникли та оформлені в установленому порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, які відповідно до чинного на момент оформлення права законодавства проводили таке оформлення, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для реєстрації прав та їх обтяжень, якщо такі документи не були подані заявником або якщо документи, подані заявником, не містять передбачених цим Законом відомостей про правонабувача або про нерухоме майно. Органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, до яких надійшов запит, зобовязані безоплатно в установленому законодавством порядку протягом трьох робочих днів надати державному реєстратору відповідну інформацію, зокрема щодо оформлених речових прав на нерухоме майно, у тому числі земельні ділянки; Згідно ч.4. ст.9 вищевказаного Закону, Державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Згідно ст.18 вищевказаного Закону, свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: 1) фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна; 2) членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. При цьому, згідно ч.2 ст.15 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобовязані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Згідно п.6 ч.1 ст.19 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Згідно ч.2, 3 ст.24 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р., за наявності підстав для відмови в державній реєстрації державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень. Відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, зазначених у пунктах 4, 5-2 - 5-6 частини першої цієї статті, не позбавляє заявника права повторно звернутися із заявою за умови усунення перешкод для державної реєстрації прав та їх обтяжень. З вищенаведеного суд вбачає, що, позивач, який не позбавлений можливості звернутись до Реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції на підставі ч.4 ст.3 Закону N 1952-IV від 01.07.2004р. для офіційного визнання і підтвердження державою факту виникнення його права власності на нерухоме майно збудований позивачем у 1972 році гараж, вказаним правом не скористався, та, звернувшись до суду із вищевказаним позовом не довів суду в ході розгляду справи яким чином відповідач - Дніпродзержинська міська рада порушує, оспорює, або не визнає права, свободи чи інтереси позивача. Враховуючи, таким чином, що, відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд, встановивши в ході розгляду справи відсутність порушень прав позивача відповідачем, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача та відсутність підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed