Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, уточнивши який (а.с.139-143), просить стягнути з відповідачки на його користь грошові кошти у розмірі 459658,56 грн., з яких: 368832 грн. - основна заборгованість; 60159,77 грн. - інфляційні збитки; 30666,79 грн. - 3% річних, а також судові витрати по справі. Свої вимоги, з урахуванням уточнень, обґрунтовує тим, що 20.09.2007 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб. 18.06.2008 року [PERSON] подарував, а він (позивач) прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами під [ADDRESS] , та складається з одного житлового будинку «А» житловою площею 74,40 кв.м, загальною площею 185,60 кв.м та надвірних споруд: «Б» - гаражу, 1-4 огорожі, розташованих на земельній ділянці земель Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області, розміром 0,100 га. 04.09.2013 року за договором дарування він подарував, а його дружина прийняла у дар Ѕ частку вказаного житлового будинку. У 2014 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. За час володіння даним житловим будинком, починаючи з 2017 року, він здійснив ряд його поліпшень, а саме: придбав вхідні двері вартістю 12700 грн.; замовив та встановив комплекс апаратури для встановлення системи відеоспостереження усього на суму 85911 грн.; здійснив роботи з монтажу водовідливу на суму 1955 грн.; придбав товари для оздоблення будинку (ламінат і супутні товари) усього на суму 59360 грн.; замовив виконання робіт з утеплення фасаду будинку, будівництва літньої кухні, придбав матеріали для утеплення покрівлі та заливки підстави підвалу усього на суму 371299 грн.; придбав та встановив обладнання електромережі (стабілізатори, самонесучі ізоляційні проводи тощо) усього на суму 24957 грн.; прибав сантехнічне обладнання радіатори, крани тощо) на суму 18904 грн.; замовив та встановив електрообладнання на суму 2395 грн.; замовив та оплатив будівельні роботи з монтажу сантехнічного обладнання вартістю 24000 грн.; замовив прожектори для освітлення домоволодіння на суму 7000 грн.; придбав та замовив установку сантехнічного обладнання на території домоволодіння (шланги, лейки тощо) усього на суму 15750 грн.; придбав бетон і замовив послуги бетононасосу усього на суму 45600 грн.; провів обслуговування та заміну фурнітури вікон на суму 11622 грн.; замовив роботи щодо оздоблення ділянки домоволодіння (покриття, тротуарні доріжки і бордюр, встановлення водостоку тощо) усього на суму 56211 грн. Таким чином, за час спільного володіння нерухомим майном, він (позивач) здійснив невід`ємні поліпшення житлового будинку на загальну суму 737664 грн., що істотно збільшили його вартість. При цьому відповідачка після розлучення у 2014 року у будинку не проживала, відповідно будь-якої участі у його утриманні, збереженні або поліпшенні пропорційно до своєї частки не брала, водночас, будь-яких заперечень щодо здійснених поліпшень не висловлювала. Позивач вважає, що у відповідачки, як співвласниці, виник обов`язок щодо відшкодування йому половини вище перелічених витрат, відповідно до належної їй Ѕ частки нерухомого майна, у зв`язку з чим він просить стягнути з неї на його користь грошові кошти у розмірі 368832 грн. з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних. В свою чергу, від представника відповідачки [PERSON] - адвоката Вальчук І.О. до суду надійшли письмові пояснення, в яких він вказує, що відповідачка позов [PERSON] не визнає та пояснює наступне. Дійсно, відповідачка [PERSON] з 04 вересня 2013 року і дотепер є титульним власником Ѕ частки у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, та Ѕ земельної ділянки, площею 0,10 га, кадастровий номер 5121084200:04:001:0092, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Однак, протягом 2014-2019 р.р. Ѕ частки у праві власності відповідачки на вказаний житловий будинок з надвірним будівлями та спорудами, та Ѕ земельної ділянки були предметом спору між сторонами, який неодноразово розглядався у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій. Так, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2015 року, крім іншого, визнано недійсним два договори дарування, згідно яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частку у праві власності на земельну ділянку та житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , яке рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року скасовані в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування і скасування державної реєстрації права власності, а справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. 07 серпня 2018 року Біляївський районний суд Одеської області знову ухвалив рішення про визнання недійсним двох вищевказаних договорів дарування, яке постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанова Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року скасовані, у позові [PERSON] відмовлено. Таким чином, у період часу з 28 березня 2017 року по 18 жовтня 2017 року, за наявності судових рішень, які вступили в законну силу, відповідачка юридично була позбавлена права власності на спірну земельну ділянку та житловий будинок, а тому не несла тягар утримання зазначеного нерухомого майна. В свою чергу, позивач [PERSON] був одноособовим власником спірного майна і саме на нього покладався обов`язок його утримання. Що стосується витрат [PERSON] у період часу після 18 жовтня 2017 року, представник відповідачки вказує, що відповідачка не давала позивачу згоди на ремонт та поліпшення спільного майна, оскільки не була проінформована ним про наміри проведення такого ремонту, його доцільність, характер, обсяг та вартість товарів та робіт. Крім того, частина робіт, як то встановлення вуличного прожектора вартістю 7000 грн. та системи відео нагляду вартістю 85911 грн., є недоцільними та не вкрай необхідними, а тому такі поліпшення майна можна відокремити від будинку. Щодо будівництва позивачем літньої кухні, представник відповідачки вказує на відсутність будь-яких доказів її існування, оскільки згідно інформаційної довідки №237872436 від 20 грудня 2020 року складовими частинами об`єкта нерухомого майна, яким є житловий будинок з надвірними спорудами, є: житловий будинок «А», гараж «Б», огорожа 1-4. Посилаючись на те, що починаючи з 16 жовтня 2014 року між сторонами у справі існував спір щодо будинку та земельної ділянки, у зв`язку з чим відповідачка протягом п`яти років перебувала у стані правової невизначеності стосовно остаточної долі предмету спору, Ѕ частка спірного нерухомого майна двічі - 28 березня 2017 року та 27 березня 2019 року - вибувала із її власності, крім того, матеріали справи не містять ані доказів того, що позивач вживав заходи для досягнення згоди щодо користування спільним майном, інформував відповідачку про свій намір здійснити ремонт та поліпшення майна, ані судової будівельно-технічної експертизи на підтвердження проведення робіт та їх вартості, а тому просить відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог повністю. Ухвалою судді від 01 квітня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Будь-яких заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до теперішнього часу від сторін не надійшло. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Подорожній А.С. в судове засідання не з`явились, а від представника позивача надійшла заява про долучення доказів, а саме акту від 15 квітня 2017 року та заява про відкладення розгляду справи для надання додаткових доказів. Відповідачка [PERSON] та її представник - адвокат Вальчук І.О. в судове засідання не з`явились, а від представника відповідачки до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Вирішуючи питання про долучення доказів та про відкладення розгляду справи, суд приходить до висновку, що заяви представника позивача - адвоката Подорожнього А.С. задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ч. ч. 2, 4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку якщо виникла необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження. Частиною 1 ст. 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи той факт, що справа перебуває в провадженні суду майже рік, доказ, який представник позивача просить долучити до справи, поданий з порушенням строків, приймаючи до уваги те, що представник позивача мав достатньо часу для подання доказів, жодним чином не обґрунтував неможливість їх подання до цього часу, приймаючи до уваги наявність відомостей про належне сповіщення всіх учасників справи про день слухання справи, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Крім того, суд зазначає наступне. В силу положень частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). Крім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України). Суд зауважує, що розгляд даної справи неодноразово відкладався. Обов`язковою явка сторін у судове засідання не визнавалась. Матеріали справи містять достатньо доказів для її розгляду. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу без участі належним чином сповіщених учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 20 вересня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб, актовий запис №1524. Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24 червня 2014 року шлюб між сторонами у справі розірвано. 18 червня 2008 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку, площею 0,100 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , договір дарування посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. та зареєстрований у реєстрі за №1-3523. 18 червня 2008 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] , що складається з одного житлового будинку «А», житловою площею 74,40 кв.м, загальною площею 185,60 кв.м та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 0,100 га, договір дарування посвідчений державним нотаріусом Біляївського державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. та зареєстрований у реєстрі за №1-3518. 04 вересня 2013 року [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з одного житлового будинку «А», житловою площею 74,40 кв.м, загальною площею 185,60 кв.м та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці, площею 0,100 га, посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезиком В. А. та зареєстрований у реєстрі за №1180. 04 вересня 2013 року [PERSON] подарував [PERSON] Ѕ частину земельної ділянки, площею 0,100 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області Зезиком В. А. та зареєстрований у реєстрі за №1181. Вказані обставини встановлено постановою Верховного суду від 11.11.2019 року у справі №496/4851/14-ц, а тому, у відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Позивач, звертаючись до суду з позовом, як на підставу своїх позовних вимог, крім іншого, посилається на те, що відповідачка, яка є співвласницею Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами та Ѕ частини земельної ділянки, які розташовані по [ADDRESS] , з 2014 року у вказаному будинку не проживає, відповідно будь-якої участі у його утриманні, збереженні або поліпшенні пропорційно до своєї частки не бере. Водночас, жодних заперечень щодо поліпшень, здійснених позивачем, відповідачка не висловлювала, а отже зобов`язана відшкодувати йому половину вартості усіх витрат з урахуванням інфляційних збитків та 3% річних. На підтвердження своїх вимог, позивач надав суду наступні докази: -договір підряду №02-10/17, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON] 02 жовтня 2017 року, згідно п.п. 1.1., 1.3.1 2.1. якого підрядник зобов`язується власними силами (або з матеріалів замовника) за завданням замовника виконати будівельні роботи з монтажу сантехнічного обладнання, а замовник зобов`язується своєчасно прийняти і оплатити роботи на умовах цього договору. Терміни виконання робіт - 30 днів починаючи з дня, наступного за днем підписання цього договору. Вартість предмету договору становить 24000 грн. (а.с.13-16); -акт виконаних робіт за договором підряду №02-10/17 від 31 жовтня 2017 року, згідно якого роботи виконані в повному обсязі, вартість робіт склала 24000 грн. (а.с.17); -товарний чек №00023568 від 05 жовтня 2017 року про придбання у СПД [PERSON] м-н «Н2О» сантехнічного обладнання на суму 18904 грн. (а.с.20); -накладна №477 від 08 серпня 2017 року про придбання у ОДО «Саган» вхідних дверей вартістю 12700 грн. (а.с.20); -акт виконаних робіт від 28 серпня 2017 року, згідно якого виконавець СПД [PERSON] виконав для замовника [PERSON] весь обсяг робіт по наданню послуг: утеплення фасаду будинку (додаток 1), будівництво літньої кухні (додаток 2.1, 2.2, 2.3, 2.4), матеріали для утеплення покрівлі та заливки підстави підвалу (додаток 2.5) за адресою: [ADDRESS] . Сума виконаних робіт з матеріалами становить 371299 грн. (а.с.21); -кошторис на виконання ремонтно-оздоблювальних робіт по утепленню фасаду будинку (додаток 1) від 28 серпня 2017 року на загальну суму 157185 грн. (а.с.22); -кошторис на будівництво літньої кухні від 28 серпня 2017 року: додаток 2.1 Фундамент на загальну суму 32368,10 грн.; додаток 2.2 Стіни+вікна на загальну суму 42854 грн.; додаток 2.3 Кровля на загальну суму 40141,74 грн.; додаток 2.4 Оздоблювальні роботи на загальну суму 89700,50 грн.) (а.с.23-25); -додаток 2.5 до акту виконаних робіт від 28 серпня 2017 року - матеріали для утеплення покрівлі та заливки підстави підвалу на загальну суму 9050 грн. (а.с.27); -накладна №0817 від 16 серпня 2017 року на ім`я [PERSON] про придбання та монтаж водовідливу на загальну суму 1955 грн. (а.с.28); -накладна №1738152 від 22 жовтня 2018 року про придбання [PERSON] у заводу ЖБІ бетону та замовлення послуг бетононасосу за адресою: [ADDRESS] , на загальну суму 45600 грн. (а.с.28); -кошторис від 28 листопада 2019 року на придбання матеріалів по оздобленню прибудинкової території (тротуарна плитка, бордюри, водосток, геотекстиль тощо) та виконання робіт по їх доставці та встановленню на загальну суму 56211 грн. У даному кошторисі міститься напис, зроблений вручну виконавцем [PERSON] про те, що він отримав повний розрахунок (а.с.29); -товарний чек від 12 вересня 2017 року про придбання обладнання електромережі (стабілізатори, самонесучі ізоляційні проводи тощо) на загальну суму 24957 грн. (а.с.30); -товарний чек від 15 жовтня 2018 року про придбання сантехнічного обладнання для прибудинкової території (шланги, лейка тощо) на загальну суму 15750 грн. (а.с.30); -рахунок №557/2 від 16 серпня 2017 року про придбання [PERSON] в салоні-магазині підлогових покриттів « Полмира » ламінату та товарів для його укладки на загальну суму 59360 грн. (а.с.31); -видаткова накладна №17 без дати про придбання [PERSON] у ФОП [PERSON] фурнітури для вікон та її заміні на загальну суму 11622 грн. (а.с.32); -видаткова накладна №09 від 10 серпня 2017 року про придбання [PERSON] у СПД [PERSON] комплексу апаратури для встановлення системи відеоспостереження на загальну суму 85911 грн. (а.с.33); -товарний чек від 09 жовтня 2017 року про придбання електрообладнання на загальну суму 2395 грн. (а.с.34); -товарний чек від 03 листопада 2017 року про придбання вуличних прожекторів на загальну суму 7000 грн. (а.с.34). Приписами ч. 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Зі змісту цієї статті випливає, що дії співвласників щодо управління, утримання, збереження спільного майна мають бути взаємноузгодженими, і, як наслідок, вчинення одним співвласником будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчитиме насамперед про порушення прав іншого співвласника, оскільки відсутнє волевиявлення останнього щодо вчинення певних дій одним із співвласників. Учасники спільної часткової власності мають погоджувати одне з одним дії по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю. Учасники спільної часткової власності використовують свої права з володіння, користування і розпорядження спільним майном за спільною згодою. В разі розбіжностей щодо здійснення повноважень з володіння і користування спільним майном або непогодження із питаннями щодо здійснення повноважень у розпорядженні спільним майном, спір може бути вирішено судом. По відношенню одне до одного співвласники зобов?язані погоджувати свою поведінку з володіння, користування і розпорядження спільною річчю й у зв?язку з цим утримуватися від дій, що можуть перешкоджати реалізації іншими співвласниками їх повноважень. Обов?язки співвласників можуть бути як активні, так і пасивні. Угода співвласників є двостороннім чи багатостороннім правочином, яким визначається порядок і способи здійснення повноважень співвласниками. Для таких договорів законом не передбачена обов?язкова форма, тому вони можуть бути укладені як в усній, так і у письмовій формі, чи нотаріально посвідчуватися. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. З наведеної норми вбачається, що в разі доведеності одним із співвласників понесення ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, представником позивача не надано належних та допустимих доказів того, що співвласники досягли згоди про порядок управління, утримання та збереження спільного майна, а також доказів об`єктивної необхідності придбання позивачем будівельних та оздоблювальних матеріалів для житлового будинку та прибудинкової території, електроприладів та ін., заміни дверей, фурнітури у вікнах, будівництва літньої кухні, а також того, що вказані роботи були необхідні саме для підтримання спільного майна у належному стані, а не для поліпшення своїх житлових умов, з огляду на проживання позивача у спірному будинку з 2014 року. Крім того, представником позивача не надано доказів на підтвердження того, що між співвласниками існували домовленості щодо проведення ремонтних та оздоблювальних робіт у житловому будинку та присадибній земельній ділянці, або ж доказів звернення позивача до відповідачки із відповідними пропозиціями, на які вона не погодилась. Відсутність доведеної домовленості між співвласниками будинку щодо умов та порядку проведення ремонту не створює у співвласника обов?язку брати участь у витратах, понесених у зв?язку з цим ремонтом, так як останній виконаний фактично за власною ініціативою позивача. Таким чином, з вищевикладеного вбачається, що дії позивача щодо управління, утримання, збереження спільного з відповідачкою нерухомого майна не були взаємно узгодженими, і, як наслідок, ремонтні та будівельні роботи вчинені ним без згоди відповідачки, що свідчить про порушення її прав, як співвласниці, оскільки не вбачається її волевиявлення і згоди щодо вчинення таких дій позивачем, як співвласником, стосовно спільного майна. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивачем та його представником у судовому засіданні не були доведені суттєві для вирішення спору обставини, що викладені у позовній заяві, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача половини вартості витрат на поліпшення спільного нерухомого майна. Крім цього, суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними та необгрунтованимитакож виходячи з наступного. Як вже зазначалось раніше та визнається сторонами, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Кожному з них належить по Ѕ частині вказаного нерухомого майна. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що на протязі п`яти років право власності відповідачки на Ѕ частину житлового будинку з надвірними спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] оспорювалось позивачем у судах різних інстанцій. Так, рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2015 року, крім іншого, визнано недійсними договори дарування, згідно яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, а також Ѕ частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 5121084200:04:001:0092, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчені 04 вересня 2013 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Зезиком В.А., зареєстровані у реєстрі за №№1180, 1181, а також скасовано державну реєстрацію Ѕ частки у праві власності на вищевказане нерухоме майно, яка виникла з даних договорів дарування. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року, яке набрало законної сили з моменту його проголошення, зазначене рішення в цій частині залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 30 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 28 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів дарування і скасування державної реєстрації права власності були скасовані, а справа в цій частині направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду справи, Біляївський районний суд Одеської області 07 серпня 2018 року ухвалив рішення, яким визнав недійсними договори дарування, згідно яких [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар Ѕ частку у праві власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, а також Ѕ частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер 5121084200:04:001:0092, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , посвідчені 04 вересня 2013 року приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Зезиком В.А., зареєстровані у реєстрі за №№1180, 1181, а також скасував державну реєстрацію Ѕ частки у праві власності на вищевказане нерухоме майно, яка виникла з даних договорів дарування. Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття, зазначене рішення залишено без змін. Постановою Верховного суду від 11 листопада 2019 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 07 серпня 2018 року та постанова Одеського апеляційного суду від 27 березня 2019 року були скасовані, а у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування і скасування державної реєстрації права власності відмовлено. Дана постанова набрала законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами представника відповідачки та приходить до висновку, що [PERSON] двічі в період з 28 березня 2017 року по 18 жовтня 2017 року та з 27 березня 2019 року по 11 листопада 2019 року юридично втрачала право власності на Ѕ частину спірного житлового будинку з надвірними спорудами та Ѕ частину земельної ділянки. В свою чергу, позивач, будучи одноосібним власником спірного майна, здійснював його поліпшення з власної ініціативи, на власний розсуд, без згоди відповідачки, а тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки грошових коштів, витрачених на поліпшення житлового будинку і прибудинкової території за серпень-жовтень 2017 року, тобто у період дії чинного судового рішення апеляційної інстанції, яким відповідачка була позбавлена права власності своєї частки у спірному майні, задоволенню не підлягають. У своїй позовній заяві позивач стверджує, що одним із поліпшень спільного з відповідачкою нерухомого майна, є будівництво літньої кухні. Згідно ч. 4 ст. 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. З інформаційної довідки №237872436 від 20.12.2020 року вбачається, що складовою частиною об`єкта нерухомого майна, яким є житловий будинок «А» загальною площею 185,6 кв.м, житловою 74,4 кв.м, є гараж «Б» та огорожа 1-4 (а.с.124-127). Будь-яких доказів існування літньої кухні, як то будівельний або технічний паспорт, свідоцтво про право власності стороною позивача не надано. Проте, навіть за наявності побудованої кухні, відповідно до приписів ч. 4 ст. 357 ЦК України, вона є власністю [PERSON] , а тому вимога про стягнення з відповідачки половини вартості її будівництва є необґрунтованою. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачки [PERSON] на його користь інфляційних збитків у розмірі 60159,77 грн. та 3% річних у розмірі 30666,79 грн. задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від первісних позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed