Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої вимоги мотивує наступним. 09.01.2020 року він позичив кошти в сумі 3200 доларів США відповідачу по справі [PERSON] . Позика вищевказаних коштів була оформлена згідно вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України у простій письмовій формі у вигляді розписки. Дані кошти повинні були повернуті позичальником до 01.03.2020р. про що зазначено у розписці. Але коли пройшов час повернення коштів, то відповідач по справі гроші не повернув і на звернення щодо повернення коштів не реагує. У зв`язку із цим змушений звертатись до суду із даним позовом та просить суд стягнути з відповідача борг в сумі 3200 доларів США , а також судові витрати. Ухвалою суду від 13.05.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання . Позивач в судове засідання надав заяву , в якій просить суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує повність та просить суд позов задоволити. У разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому порядку, в тому числі, шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 16). З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] 09.01.2020 року власноруч написав та підписав розписку про те, що він позичив у [PERSON] 3200 доларів США і зобов`язався повернути до 01.03.2020 року (а.с.6). Відповідач власноруч написав та засвідчив своїм підписом дану розписку. Однак, взятих на себе зобов`язань з повернення боргу [PERSON] не виконав, а тому на час пред`явлення позову за відповідачем рахується заборгованість в сумі 3200 доларів США. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач на підтвердження укладення договору позики між ним та [PERSON] надав копію розписки про те, що відповідач позичив грошові кошти в розмірі 3200 доларів США та в якій відповідач вказав на обов`язок повернути дані кошти до 01.03.2020 р.. Частинами третьою, четвертою статті 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно з нормами статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 липня 2019 року ухваленої за результатами розгляду справи № 752/11541/16-ц. Щодо вимоги позивача про повернення коштів у іноземній валюті, а не в національній валюті, то суд зазначає наступне. У борговій розписці зобов`язання виражене у валюті - доларах США, а грошовий еквівалент, тобто сума коштів у національній валюті України, не визначався. Вказаним договором не встановлено іншого порядку повернення боргу та не передбачено його визначення в грошовому еквіваленті до національної валюти України - гривні, тому правових підстав для перерахунку у гривні зазначеного боргу в розмірі 11000 доларів США за офіційним курсом НБУ не вбачається. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому укладення і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. До такого ж висновку дійшла Велика Палата Верховного суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Оскільки між [PERSON] та [PERSON] був укладений правочин - договір позики, за яким відповідач не виконав зобов`язання ,не повернув позивачу кошти, які останній йому позичив, то суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати покласти на відповідача. На підставі викладеного, ст.ст.536, 1046,1047,1049, 1051 ЦК України,

Outcome: approved