Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], які було придбано [PERSON] за нотаріальною довіреністю та оформлено на свого батька [PERSON] без дозволу та згоди [PERSON] недійсним; визнати нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] які було придбано [PERSON] за нотаріальною довіреністю та оформлено на свого батька [PERSON] без дозволу та згоди [PERSON] спільною сумісною власністю подружжя; визнати за [PERSON] право на 1/2 частки в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони перебували у шлюбі з 15 квітня 1989 року по 11 грудня 2013 року, за час шлюбу на гроші отримані позивачем при звільненні його зі Збройних сил України та запозичень у друзів та знайомих, відповідачем у грудні 2011 року за 85000 доларів США (680 000 гривень) придбано 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. Зазначені обставини підтверджено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 року та позовом [PERSON] до Чернігівського районного суду Чернігівської області, в якому остання вказала, що «в період шлюбу на спільні сумісні кошти нами з відповідачем також була придбана двокімнатна квартира в м. Києві за адресою: [ADDRESS], в якій зараз мешкає відповідач. На прохання відповідача [PERSON] до мого батька [PERSON] формальним покупцем якої виступив мій батько і на нього зареєстровано право власності на квартиру, але за відповідачем і я і батько визнають право на 1/2 частку цієї квартири і воно буде оформлено на відповідача [PERSON] на першу його вимогу. Зазначена квартира не може бути предметом цього поділу, але викладена мною інформація свідчить про те, що сторони у справі забезпечені житлом і я не маю наміру порушити права відповідача на цю квартиру нечесним поділом спільного майна». Відповідач за час шлюбу без належної згоди позивача за нотаріальною довіреністю від свого батька - [PERSON] придбала спірну квартиру. У 2014р. [PERSON] помер, а відповідачка намагається переоформити зазначену нерухомість на інших осіб. Посилаючись на положення ч.2 ст. 65 Сімейного кодексу України, ст.ст. 358, 365, 372 Цивільного кодексу України позивач просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, в наданих суду письмових запереченнях від 19.02.2015р. просила суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та розглядати справу за її відсутності. Зазначила, що посилання позивача на її позицію в її позовній заяві від 15 жовтня 2013р. та на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014 р. не можуть вважатися належним доказом, оскільки відсутні дані, що отримані позивачем кошти пішли саме на придбання квартири, а думка власника квартири [PERSON] про дійсність або недійсність договору купівлі-продажу квартири не з'ясовувалась. Батько відповідачки [PERSON] був одиноким і купував квартиру для себе. Представник 3-ї особи - Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомляли. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири від 07 грудня 2011 року, укладеного між [PERSON], [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупець), останній купив та прийняв у власність належну Продавцям квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчено Авдієнком В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 4070. (а.с.26) Згідно Витягу про державну реєстрацію прав Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна №32444993 від 12.12.2011 р., право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу /4070 /07.12.2011 / приватний нотаріус Київського міського нотокругу Авдієнко В.В. (а.с.29) Пунктом 2.1 вищевказаного договору купівлі-продажу квартири визначено, що ціна квартири за цим Договором, становить 484520 гривень, які повністю отримано Продавцями від Покупця після підписання цього Договору, але до його нотаріального посвідчення. Відповідно до свідоцтва про смерть виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, [INFO] р. [PERSON] помер. (а.с.29) Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №39803223 від 05.03.2015 р., повідомлення П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори №842/02-14 від 06 березня 2015 р., спадкова справа до майна померлого [INFO]. гр. [PERSON] не заводилась. (а.с.55, 56) Відповідно абз. 1 п.26 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Таким чином, з огляду на вищевикладене, враховуючи, що відповідачка [PERSON] не є стороною договору, спадкова справа до майна померлого [INFO]. гр. [PERSON] не заводилась, [PERSON] не є належним відповідачем по справі в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що всупереч вимогам ст. 65 СК України в період шлюбу за грошові кошти, отримані позивачем при його звільненні з лав Збройний сил України, а також за рахунок запозичень від друзів та знайомих, спірна квартира була придбана відповідачем за 85 000 доларів США (680000 гривень), за нотаріально посвідченою довіреністю від її батька [PERSON], померлого у 2014р. Згідно ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтею 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Разом з тим, з наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу квартири вбачається, що сторонами даного договору є [PERSON], [PERSON] (Продавці) та [PERSON] (Покупець), тобто твердження сторони позивача про те, що квартира була придбана відповідачем - [PERSON] за нотаріально посвідченою довіреністю від її батька [PERSON] не відповідають дійсності та спростовується наявними в матеріалах справи доказами. Також в позовній заяві позивач зазначає, що відповідач придбала квартиру за 85000 доларів США (680000 грн.), що суперечить пункту 2.1 договору купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ціна квартири за цим Договором, становить 484520 гривень, які повністю отримано Продавцями від Покупця після підписання цього Договору, але до його нотаріального посвідчення. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1-4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, протягом судового розгляду позивачем, його представником не було надано будь-яких належних правових доказів та підтвердження викладеного в позовній заяві. Також в матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] придбав вищевказану квартиру за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON], а надані стороною позивача довідки про те, що позивачу як полковнику запасу було виплачено одноразову грошову допомогу в зв'язку з отриманням групи інвалідності в сумі 153846 грн. та вихідну допомогу в сумі 77162,50 грн., позбавляють можливості суд зробити висновок про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, а не покупця [PERSON] і що отримані позивачем грошові кошти були передані батьку відповідача [PERSON] на придбання ним спірної квартири. Також суд не приймає до уваги посилання позивача на ту обставину, що в позовній заяві [PERSON] до Чернігівського районного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2013р. [PERSON] зазначила, що «В період шлюбу на спільні сумісні кошти нами з відповідачем також була придбана двокімнатна квартира в м. Києві за адресою: [ADDRESS], в якій зараз мешкає відповідач.», оскільки при розгляді даної справи [PERSON] надала суду свої письмові пояснення, відповідно до яких вона заперечувала проти позовних вимог в повному обсязі та просила суд відмовити в їх задоволенні. Пояснення, надані [PERSON] протягом розгляду іншої справи є правовою позицією сторони, можуть бути змінені нею в будь-який час та не можуть мати преюдиціального значення при розгляді даної справи, оскільки не були встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили. Також ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2014р. в справі за апеляційного скаргою [PERSON] на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Києва від 22 січня 2014р., на яку посилається позивач, не була встановлена обставина, що спірна квартира придбана за рахунок спільних коштів подружжя [PERSON] та є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Зважаючи на викладені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку що відсутні підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, укладений договір відповідає всім вимогам закону, підписаний сторонами, особи яких встановлено, дієздатність перевірено, посвідчений нотаріально, а тому не вбачається підстав стверджувати про придбання квартири саме відповідачем за нотаріальною довіреністю на [PERSON], оскільки останній є безпосередньо стороною договору, а саме: вказаний у якості покупця, та не доведено факт придбання ним спірної квартири за кошти подружжя [PERSON]. При таких обставинах в позові слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Враховуючи вищевикладене, оскільки суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] недійсним та визнання даної квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] в зв'язку ненаданням стороною позивача належних правових доказів придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя, суд також відмовляє в задоволенні вимоги про визнання за позивачем право на 1/2 частки в спірній квартирі в порядку поділу спільного майна подружжя за їх недоведеністю та безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed