Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, відзначаючи, що він зі своєю дружиною, відповідачем по справі, 14.06.2014 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину доньку Стефанію, [INFO]. Сімя розпалась, оскільки позивач покохав іншу жінку і хоче створити з нею сімю. Разом сторони не проживають, дитина проживає із відповідачкою і знаходиться на її утриманні. У звязку з цим позивач подальше спільне життя вважає неможливим, тому просить суд розірвати шлюб. Про місце, дату і час розгляду справи сторони повідомлені належним чином. У судове засідання позивач не зявився, однак надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, на позовних вимогах наполягав і просив їх задовольнити, строк для примирення просив не надавати, не заперечував проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. Відповідач також не зявилась у судове засідання, але надала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі, справу просила розглянути за її відсутності, після розірвання шлюбу виявила бажання залишити прізвище «Бровченко», строк для примирення просила не надавати, не заперечувала проти ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. У звязку із заявами сторін про розгляд справи за їх відсутності на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, визнання позову відповідачем, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст.112 Сімейного кодексу України, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечать вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14.06.2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС №138957 від 14.06.2014 року. Від подружнього життя сторони мають малолітню доньку Стефанію, [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-ЖС №267384 від 16.10.2014 року. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно із ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із матеріалів справи і заяв сторін вбачається, що між ними склалися напружені стосунки, сторони шлюбні відносини не підтримують і не мають бажання дійти примирення, оскільки позивач на розірванні шлюбу наполягає, а відповідач не заперечує проти цього. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Із позовної заяви та заяв сторін вбачається, що вони не виявили бажання зберегти сімю, тому суд приходить до висновку про недоцільність надання сторонам часу для примирення. Згідно із ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом зясовано, що волевиявлення позивача, який наполягав на задоволенні позову, і відповідача, яка позов визнала, є їх свідомим вибором, зробленим без будь-якого зовнішнього впливу чи примусу. За таких обставин суд вважає, що сімя розпалася остаточно і подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а також їхньої малолітньої дитини, що має істотне значення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд встановив, що сторони не мають пільг зі сплати судового збору, передбачених Законом України «Про судовий збір». На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» з відповідача суд стягує на користь позивача 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору у сумі 352,40 грн. згідно із квитанцією №0.0.943850581.1 від 19.01.2018 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України суд, враховуючи визнання відповідачем позову саме у підготовчому судовому засіданні, повертає позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, у сумі 352,40 грн. згідно із квитанцією №0.0.943850581.1 від 19.01.2018 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved