Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить: -визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права, свободи, ганьбить честь, гідність, ділову репутацію [PERSON] інформацію, яка поширена (опублікована) 20.06.2020 року на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «Антикор»; -зобов`язати [PERSON] не пізніше наступного дня після набрання законної сили рішенням суду спростувати недостовірну та таку, що порушує особисті немайнові права [PERSON] , інформацію, шляхом опублікування (розміщення) на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «Антикор» повідомлення під заголовком « [INFO] » наступного змісту: «Визнати недостовірною всю інформацію, викладену у статті. Повідомляємо, що дана інформація не відповідає дійсності. Національний антикорупційний портал «Антикор» не володіє будь-якими фактами, які підтверджують викладені твердження щодо [PERSON] ; -стягнути солідарно з Головного управління національної поліції в Херсонській області та [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30000,00грн. Частину позовних вимог, які зазначені іноземною мовою, суд позбавлений можливості визначити та дослідити, оскільки не надано нотаріально посвідченого перекладу на державну мову. Позов мотивований тим, що старшим слідчим відділу Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Херсонській області 05.06.2020 року зроблено ряд запитів щодо надання інформації від юридичних осіб засновником, директором та учасником яких є позивач. Підставою витребування відомостей зазначено проведення досудового розслідування кримінального провадження. З позовної заяви вбачається, що в наданні відомостей було відмовлено, оскільки відсутнє відповідне судове рішення. Невдовзі на веб-сайті Національного антикорупційного порталу «Антикор» з`явилася стаття відносно [PERSON] . Оскільки в статті є посилання на матеріали кримінальної справи, вважає, що відповідачами поширено недостовірну інформацію. Зазначає в позові, що розповсюджена відповідачами інформація про позивача є негативною, поширена інформація підриває повагу до позивача та довіру його ділової репутації не лише як депутата місцевої ради, а і як успішного підприємця та добропорядної людини. Відповідач [PERSON] не наводить жодних джерел, доказів, які б могли підтвердити б його висловлювання щодо позивача. Вважає, негативні наслідки, спричинені позивачу діями відповідачів усвідомлені і сплановані останніми. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Херсонській області позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні докази розповсюдження інформації даним відповідачем. У відзиві зазначено, про невизнання позову, оскільки працівниками поліції не розповсюджувалась жодна інформація щодо позивача. Надсилання запитів слідчим провожилось у межах виконання своїх обов`язків щодо розслідування кримінального провадження. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлявся, причини неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання не з`явився, про час слухання справи повідомлявся, надав письмові пояснення в яких не згоден із позовом, зазначає про відсутність доказів поширення ним будь-якої інформації щодо позивача. Заслухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Позивач звернувся до суду із даною заявою 22.09.2020 року. 02.02.2021 року, після отримання відомостей щодо реєстрації місця проживання відповідача, ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.04.2021 року постановлено про перехід до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про судоустрій та статус судів» судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою. За положеннями ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах здійснюється державною мовою. Отже, у разі, коли письмові докази подаються до суду іноземною мовою, додається їх засвідчений у встановленому порядку переклад українською мовою. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально посвідчена в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат». Позивачем в змісті та прохальній частині позову викладено частину тексту на іноземній мові (російській), при цьому перекладу, нотаріально посвідченого, на державну мову не долучено. Позивачем долучено до позову роздруківку статей з порталу «Антикор» на іноземній мові (російській), нотаріально посвідченого перекладу також не надано суду. Зміст вище вказаних статей на думку представника позивача містять недостовірну інформацію та безпідставні звинувачення щодо позивача. Позивачем, як вже встановлювалось, надані до суду документи на іноземній мові, які суд позбавлений визнати належними доказами, оскільки відсутні нотаріально посвідчені переклади на українську мову, для підтвердження обставин, що відносяться до предмету доказування по даній справі. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до ст. 12 ч. 4 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином суд позбавлений можливості дослідити дані докази. Зміст позову в частині вимог до відповідача Головного управління Національної поліції в Херсонській області зводиться до незгоди позивача із діями слідчого під час виконання службових обов`язків. Під час розгляду справ даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 81 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Так, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, факт поширення інформації щодо нього відповідачем - Головним управлінням Національної поліції в Херсонській області. Також не доведено факт розголошення слідчим відомостей, одержаних під час проведення розслідування у кримінальному провадженні. Твердження позивача, викладені в позовній заяві, щодо фактичного відтворення відомостей з листів слідчого у статті, суд вважає необґрунтованими, оскільки на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів. Твердження позивача, викладені в позовній заяві, щодо наявності планування відповідачами негативних наслідків відносно нього є припущенням, яке не підтверджено належними та допустимими доказами. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині до відповідача - Головного управління Національної поліції в Херсонській області є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Згідно довідки ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» від 07.09.2020 року № 220/2020-Д реєстрантом доменного імені [INFO] , [PERSON] може мати відношення до створення та функціонування відповідного веб-сайту та є його ймовірним власником. Відповідно до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У пункті 6.5. постанови Великої Палати Верховного Суду 12.11.2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. З огляду на зміст зазначеної постанови Верховного Суду, суд вважає, що правовідносини у вказаній справі є подібними до справи, що розглядається, враховуючи предмет і підстави позову, характер спірних правовідносин, а тому застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у даній постанові, до правовідносин у справі, що розглядається, є коректним, і зазначені висновки є релевантними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». У разі, якщо питання про залучення усіх належних відповідачів у справі про захист честі та гідності фізичної особи судом першої інстанції не вирішено суд відмовляє у позові з цих підстав. При цьому достовірність поширеної інформації, спростування якої є предметом позову, судом не перевіряється. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд у постановах від 30.09.2019 року (справа № 742/1159/18) та від 18.12.2019 року (справа № 742/286/17). Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Враховуючи відсутність в матеріалах справи беззаперечних доказів на підтвердження того, що саме [PERSON] є власником веб-сайту - https://antikor.com.ua/, та не подання представником позивача клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів, суд з даних підстав вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги про захист честі, гідності, ділової репутації та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію до визначених відповідачів є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є похідними від вище зазначених вимог, тому також не підлягають задоволенню. Таким чином в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи висновок суду про відмову в задоволенні позову, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Outcome: dismissed