Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, який разом із представником підтримав у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що 25.05.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , на підставі письмової розписки, було укладено договір позики, згідно умов якого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 20000,00 доларів США, що еквівалентно 529000,00 грн., з терміном повернення до 01.09.2019 року. Розписка була складена в присутності двох свідків [PERSON] та [PERSON] . Втім, відповідач свої зобов`язання за договором позики у визначені в розписці строки не виконав, грошові кошти позичальнику не повернув. 27.10.2019 року [PERSON] направив на адресу за місцем проживання відповідача вимогу про повернення грошових коштів, яка останнім була проігнорована. Тому позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики та 3% річних від суми прострочення в розмірі 533608,82 грн., а також витрати на правничу допомогу адвоката в сумі 6000,00 грн. та 5336,09 грн. в рахунок повернення судового збору. Ухвалою суду від 23.12.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, разом із своїм представником, заперечував проти задоволення позовних вимог та в обґрунтування своєї позиції надав пояснення, аналогічні викладеним у письмовому відзиві на позовну заяву, де вказано, що грошові кошти, зазначені в розписці від 25.05.2019 року [PERSON] не отримував; під час зустрічі з [PERSON] , яка відбулася 25.05.2019 року в квартирі позивача, останній разом із двома невідомими чоловіками, погрожуючи фізичною розправою, примусив відповідача скласти вищевказану розписку про отримання в позику грошових коштів у сумі 529000,00 грн., які [PERSON] вважав відсотками, несплаченими [PERSON] за користування коштами, отриманими згідно розписки від 21.12.2017 року. Після консультації з адвокатом відповідач звернувся до Сумського ВП ГУНП в Сумській області із заявою про вчинення позивачем кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 189, 190 КК України. Таким чином, [PERSON] грошових коштів в розмірі 529000,00 грн. від [PERSON] не отримував. Розписка від 25.05.2019 року була складена під впливом фізичних погроз; правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в травні 2019 року він їхав у автомобілі разом з [PERSON] та [PERSON] , тоді останній запропонував йому бути свідком під час складання розписки, для чого потрібен документ, що посвідчує особу (паспорт або водійське посвідчення). В подальшому, вони зайшли до квартири [PERSON] , де [PERSON] в кухні власноруч склав розписку та сказав, що гроші буде повертати у гривнях. Під час складання розписки в якості свідка також був присутній [PERSON] . Після складання розписки дружина [PERSON] принесла грошові кошти в сумі 15 тис. доларів США та 132 тис. грн. Після чого [PERSON] поклав гроші в рюкзак та пішов. Факт передачі грошей [PERSON] бачив. Свідок [PERSON] в суді зазначив, що на прохання [PERSON] він був свідком при передачі грошових коштів [PERSON] , яка мала місце в травні 2019 року . Після складання розписки [PERSON] покликав свою дружину [PERSON] , яка принесла 15000 доларів США та гривні в купюрах номіналом по «500» та «200». [PERSON] , не перераховуючи кошти, поклав їх у рюкзак та пішов з квартири. [PERSON] розписку складав сам, це відбувалося в кухні у квартирі за місцем проживання [PERSON] по [ADDRESS] ; під час написання розписки ніхто [PERSON] нічого не підказував, тексту не диктував. Свідок [PERSON] суду пояснив, що з 2015 року у нього з [PERSON] було спільне підприємство, [PERSON] був винен йому кошти. Раніше [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] спілкувалися, останній часто позичав гроші, так як мав великі борги перед замовниками. Зі слів [PERSON] , свідок знає про позику коштів. При передачі грошей [PERSON] присутнім не був. Свідок [PERSON] вказала, що в грудні 2017 року її син [PERSON] взяв у борг в [PERSON] 3700 доларів США. Свідок чула, як в телефонній розмові з сина витребовували відсотки; догадувалася, що це телефонував [PERSON] . Частину заборгованих коштів [PERSON] віддав і більше коштів у нього не брав. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25.05.2019 року [PERSON] , на підставі письмової розписки, отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 529000 грн. 00 коп., які зобов`язався повернути до 01.09.2019 року (а.с.9). Згідно вказаної розписки, вона складена в присутності [PERSON] та [PERSON] , котрі підтвердили факт передачі грошей [PERSON] . У встановлений термін, [PERSON] зобов`язання за розпискою не виконав, грошові кошти не повернув. 27.10.2019 року [PERSON] направив поштою на адресу за місцем проживання [PERSON] письмову претензію з пропозицією повернути борг за розпискою від 25.05.2019 року в розмірі 529000,00 грн. протягом 30-ти днів з дня вручення претензії (а.с.18). Вказану претензію [PERSON] особисто отримав 04.11.2019 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.19), однак, станом на 03.03.2020 року грошові кошти [PERSON] не повернув. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що витікають із договору позики та регулюються Цивільним кодексом України. Згідно положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками Відповідно до ст. 1047 ЦПК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові Судової палати у цивільних справах від 13.12.2017 року по справі №309/3458/14-ц, за своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таким чином, наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. З наданої позивачем в обґрунтування позовних вимог розписки від 25.05.2019 року вбачається підтвердження факту отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] в сумі 529000,00 грн. саме у борг із встановленням обов`язку повернути ці кошти у визначений термін - до 01.09.2019 року. Факт отримання [PERSON] вказаних грошових коштів також підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON] , наданих під присягою, котрі були присутні під час складання боргової розписки. Таким чином, аналіз правової природи розписки [PERSON] від 25.05.2019 року свідчить про фактичне укладення між сторонами договору позики. Даний висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зазначеному в постановах від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс15, від 08.07.2019 року по справі № 61-20376св18. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 та ч. 1 ст. 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене, зважаючи на дослідженні в судовому засіданні докази у їх сукупності, а також беручи до уваги покази свідків, оскільки [PERSON] , на підставі боргової розписки від 25.05.2019 року, отримав від [PERSON] грошові кошти з обов`язком їх повернення, однак у встановлений термін свої зобов`язання за розпискою не виконав, будь-яких належних доказів на спростування встановлених обставин відповідачем надано не було, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики в розмірі 529000,00 грн. Згідно правила ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові по справі №6-2168цс15 від 30.03.2016 року, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За таких обставин, оскільки грошове зобов`язання за позикою від 25.05.2019 року з кінцевим терміном виконання - до 01.09.2019 року залишається невиконаним, що порушує майнові права позивача як позикодавця, тому з відповідача на користь [PERSON] , на підставі ст. 625 ЦК України, необхідно стягнути 3 відсотки річних від простроченої суми, станом на 16.12.2019 року, в розмірі 4608,82 грн. (виходячи з наданого позивачем розрахунку: 529000,00 грн. х 3% / 365 дн. * 106 дн = 4608,82 грн.). Щодо позовних вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 2 та ч. 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16 визначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. З матеріалів справи вбачається, що 13.12.2019 року між адвокатом Кисельовим В.М. та [PERSON] , в якості Клієнта, було укладено Договір №3-12/19 про надання правової допомоги, згідно п. 3.1(в) якого, клієнт зобов`язаний оплачувати послуги адвоката в порядку та на умовах, визначених Договором; вартість послуг адвоката становить 6000,00 грн. (а.с.27-30). На виконання умов Договору №3-12/19 від 13.012.2019 року, [PERSON] 16.12.2019 року сплатив [PERSON] 6000,00 грн. в якості оплати за надання адвокатських послуг, що підтверджується Актом прийому-передачі адвокатських послуг та квитанцією АТ КБ «ПриватБанк» №0.0.1554178421.1 (а.с.31-32). Таким чином, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають відшкодуванню понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 5336 грн. 09 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 23.12.2019 року застосовано заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту в межах суми стягнення за договором позики (борговою розпискою) від 25.05.2019 року на земельну ділянку для ведення особистого господарства, площею 2,0 га, кадастровий номер: 5924187100:03:001:0214, що розташована на території Перехрестівської сільської ради Роменського району Сумської області та належить [PERSON] , які підлягають скасуванню. Враховуючи викладене та

Outcome: approved