Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вимогою визнати недійсними умови Договору №01735 від 19.04.2018 року, укладеного між сторонами про придбання транспортного засобу з моменту його укладення; стягнення з відповідача 20 000,00 грн. матеріальних збитків та 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що між сторонами було укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався придбати та передати у користування позивачеві транспортний засіб Reno Kengo, чорного кольору за ціною 7556,54 дол.США. Позивач вважає, що умови даного договору не відповідають волі позивача та є несправедливими, зокрема: відсутні будь-які гарантії зі сторони Лізингодавця у виконанні взятих на себе зобов'язань; на момент укладення договору, Лізингодавець ввела в оману щодо наявності автомобіля; закріплення права Лізингодавця змінити предмет договору без жодних негативних наслідків; відсутнє будь-яке документальне підтвердження вартості автомобіля. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, представник позивача [PERSON] подав до суду заяву в якій просить судовий розгляд справи проводити у їх відсутності. Позов просять задоволити у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечують. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позов просить задоволити. Представник відповідача в судове засідання потворно не з'явився, причин своєї неявки не повідомляв, однак належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку представника відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного: встановлено, що 19.04.2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «МАКСУС ЛІЗИНГ» та [PERSON] було укладено договір фінансового лізингу №01735, предметом якого є транспортний засіб марки Ravon R2, комплектація comfort ( п. 1.1.), вартістю, яка на момент укладення даного Договору зазначається у даному Договорів та у Додатку №1 ( п. 1.2.). Як вбачається із п.8.2. Договору сторони погодилися, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору, за цим договором, становить 7 566, 54 доларів США з урахуванням ПДВ, що в еквіваленті становить 199 000, 00 грн. Згідно квитанції №1 від 19.04.2018 року ПАТ « РВС Банк» [PERSON] було перераховано кошти в сумі 20000 грн. як авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №01735 від 19.04.2018 року, отримувач ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ». Згідно з п. 1.7 цього договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору. Також, за умовами вказаного договору (п. 2.1-п.2.4), договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання ними зобов'язань по ньому. Строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання акту приймання-передачі, та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу, та в останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком № 1 до договору. Строк лізингу може бути змінений тільки за згодою сторін, шляхом укладення додаткової угоди до даного договору. Дія договору припиняється або з моменту переходу права власності на предмет лізингу лізингоодержувачем, або у випадку повернення предмета лізингу лізингодавцю, або в інших випадках, передбачених цим договором та чинним законодавством України. Пунктами 12.1, 12.2 договору передбачена відповідальність лізингоодержувача у разі розірвання договору за його бажанням, а також у разі розірвання його лізингодавцем в односторонньому порядку. Визначено порядок повернення авансового платежу та сплату штрафів у разі дострокового розірвання договору з боку лізингоодержувача. Згідно з п. 4 ч. 1ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до ч. 1 ст. 227 Цивільного кодексу України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Правовідносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг». Так, відповідно до ч. 1ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.ч. 1, 2ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 2ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно зі ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий висновок зробив Верховний Суд України у своїй постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2766цс15, тому суд враховує його під час вирішення даної справи на підставі ст.ст.214ч. 2, 3607 ч. 1 ЦПК України, оскільки такий висновок є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Крім того, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 18 Закону у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч. 2ст. 18 цього Закону. Так, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Згідно зі ст. 18 цього Закону, умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. За ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п. 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4). Так, передбачені п. 9.1. умови договору зобов'язують лізингоодержувача сплатити комісію за організацію оформлення даного договору (10% від вартості предмету договору) та п.п. 9.2, 9.3 сплатити авансовий платіж (25% від вартості предмету договору), а п. 12.2. договору вказує на неповернення комісії лізингоодержувачу у випадку розірвання договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдає шкоди споживачеві. Як встановлено судом, укладений між ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» та фізичною особою [PERSON] договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений, договір містить несправедливі умови, які у порушення принципу недобросовісності встановлюють істотні обмеження прав лізингоодержувача та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. За таких обставин, суд вважає про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір фінансового лізингу підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки до нього застосовуються загальні вимоги щодо договорів найму та купівлі-продажу транспортного засобу. І оскільки такий договір між сторонами нотаріально посвідчений не був, а іншого суду не доведено, то відповідно до ч. 1ст. 220 ЦК України такий договір є нікчемним. В той же час, оскільки суд дійшов висновку, що вказаний договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є нікчемним, суд вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню вимогу позивача про визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки нікчемний правочин не потребує визнання його недійсним судом. Відповідно до абз. 2 п. 4 та абз. 2 п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до абз. 1 п. 10 вказаної Постанови Пленуму ВСУ, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Згідно зі статтями 216, 217 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу є недійсним, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо застосування наслідків недійсного правочину, а саме: про стягнення з відповідача на користь позивача сплачених останнім на виконання зазначеного договору платежу у розмірі 20000,00 грн. Що стосується стягнення із Відповідача на користь позивача 2000,00 грн. витрат на правову допомогу, то суд частково задовільняє цю вимогу, оскільки позивачем надано квитанцію у розмірі 1000,00 грн. на підтвердження понесених витрат.

Outcome: approved