Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вище вказаним позовом, за яким зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS] в якій проживали та є зареєстрованими його колишня дружина [PERSON] та їх спільна неповнолітня донька [PERSON], проте остання разом зі своєю матір'ю в 2012 році виїхала зі спірної квартири та проживає за іншою адресою - за місцем проживання батьків [PERSON], через що, посилаючись на вимоги ч.2 ст. 405 ЦК України, позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування належною йому квартирою. У судовому засіданні позивач та його представник позивача наполягли на позові за вищевказаними підставами, а відповідач [PERSON] частково на позов заперечила, вказуючи на те, що дитина сторін є інвалідом, і хоча і проживає за іншою адресою, проте не має іншого житла, а право користування квартирою позивача, тобто за адресою її місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, дозволяє дитині, крім того, користуватися і медичною допомогою в установах м. Запоріжжя. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, наданим листом заперечила проти вимог про визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування спірною квартирою, посилаючись на те, що вона іншого житла не має, і як інвалід перебуває на диспансерному обліку за місцем своєї реєстрації в м. Запоріжжі. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, вислухавши сторони, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Частиною 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частина 1 ст. 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому права членів сім'ї власника на користування житловим приміщенням врегульовані ст. 405 ЦК України, відповідно до вимог якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Ч.3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Ч.2 ст. 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що позивач є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується договором купівлі-продажу від 29.03.2004 року та витягом про реєстрацію права власності від 22.04.2004 року. Відповідно до свідоцтва про народження [INFO] року у позивача народилася донька [PERSON], матір'ю якої є [PERSON] - колишня дружина позивача. Родина мешкала разом у спірній квартирі, де відповідачі були і залишаються бути зареєстрованими як члени сім'ї, що підтверджується як поясненнями сторін суду, так і довідкою ЄАС ЦОА від 20.12.2014 року. При цьому, малолітня [PERSON] має право постійного користування лише житлом, за адресою якого зареєстроване її постійне місце проживання. Батьки дитини розірвали шлюб та проживають окремо. Так, з листопада 2012 відповідачі в квартирі позивача не проживають, нею вони не користуються, що визнано сторонами та узгоджується із відповідним актом ЦОА від 26.12.2014 року. При цьому малолітня [PERSON] з вказаного часу проживає разом з матір'ю, оскільки її батько [PERSON] не виявляє інтересу щодо проживання своєї малолітньої доньки разом з ним у спірній квартирі. Самостійно питання користування житлом малолітня [PERSON] до виповнення нею 14 років не мала можливості визначати. Таким чином, враховуючи те, що малолітня [PERSON] на час звернення позивача до суду не досягла віку 14 років, а тому не мала можливості вільно за законом обирати місце свого проживання, на теперішній час у суду немає підстав вважати її такою що більше року не проживає у спірній квартирі без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Позивач не довів законності та обґрунтованості заявлених позовних вимог щодо малолітньої [PERSON] Перелічені висновку суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює. На підставі викладеного,

Outcome: partial