Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки безпідставно отриманих грошових коштів, в якій зазначив, що 08.09.2011 року Контрольно-ревізійним управлінням в Запорізькій області Державної контрольно-ревізійної служби України була проведена ревізія КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради, за результатами якої було складено Акт ревізії. Актом було встановлено порушення вимог чинного законодавства директором підприємства [PERSON] щодо нарахування та виплати їй премій та матеріальної допомоги на загальну суму 42340,34грн. На виконання вказаного Акту 08.09.2011 року контрольно-ревізійним управлінням видана вимога № 08-03-14-14/7749. Згідно п. 3 вимоги, підприємство зобовязано відшкодувати з директора [PERSON] безпідставно нараховані та виплачені їй премії та інші виплати, не передбачені контрактом, в загальній сумі 42349,34 грн. Вказана вимога не була виконана підприємством, у зв'язку з чим Державна фінансова інспекція в Запорізькій області (правонаступник Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області) подала позов до Запорізького окружного адміністративного суду. 15.07.2013 року Запорізьким окружним адміністративним судом винесена постанова по справі № 2а-0870/12185/11, якою позовні вимоги задоволені та КП «Запоріжжя» ЗОР зобов'язано виконати п. 3 вказаної вимоги. На виконання постанови Запорізького окружного адміністративного суду КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради просить стягнути з відповідача безпідставно отримані нею грошові кошти у сумі 42340, 34 грн. Оскільки [PERSON] безпідставно нараховані та виплачені премії та інші виплати, не передбачені контрактом, з порушенням вимог чинного законодавства, позивач вважає , що відповідачка набула ці кошти без достатньої правової підстави, тому, посилаючись на ст. 1212 ЦК України, просить стягнути з колишнього директора КП «Запоріжжя» ЗОР [PERSON] саме за вищезазначеною нормою ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовні заяві. Відповідачка у судові засідання жодного разу не зявилась, причини неявки суду не повідомила, з заявою про розгляд справи в її відсутність до суду не зверталась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представники третьої особи - Державної фінансової інспекції Запорізької області в судовому засіданні підтримали позов в повному обсязі, надали суду письмові пояснення №08-00-17-17/790 від 02.09.2015року. Вислухавши пояснення представника позивача, представників Державної фінансової інспекції в Запорізькій області, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав: Згідно з вимогами ст.10 та ст.60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони в справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому засіданні встановлено, що 27.11.2008року між [PERSON] та Запорізькою обласною раду було підписано контракт. Відповідно до контракту, [PERSON] була найнята на посаду директора КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради на термін 5 років з 02.12.2008року по 02.12.2013року. 03.12.2013року [PERSON] була призначена виконуючою обовязки директора КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради до прийняття рішення обласної ради про призначення на посаду директора цього підприємства. 20.10.2014 року [PERSON] було звільнено за власним бажанням, відповідно до ч.1 ст. 38 КЗУпП України. Відповідно до умов контракту, за яким працювала [PERSON], нею до Запорізької обласної ради, щоквартально подавались звіти про виконання показників ефективності використання майна спільної власності територіальних громад області і прибутку, показники яких є підставою преміювання. Однак, дані звітів, поданих до органу управління підприємством, завищені в порівнянні з даними звітів про фінансові результати підприємства. Внаслідок невиконання умов контракту, директору підприємства, у порушення п.3 п.1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про умови і розміри оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, та об'єднань державних підприємств» від 19.05.1999 №859 та п.3.1 Контракту протягом квітня-грудня 2009 року та липня-грудня 2010 року зайво нараховані та виплачені премії на загальну суму 35340,34грн. Також, у порушення п.1 Постанови №859 та п.3 Контракту протягом періоду з 01.09.2008 по 01.06.2011 директору підприємства проводились виплати, що суперечать або не передбачені Контрактом (нецільова благодійна матеріальна допомога та цільова благодійна допомога на лікування), внаслідок чого, [PERSON] зайво нарахована та виплачено коштів на загальну суму 7000,00грн. Вказані порушення зафіксовані Актом ревізії від 05.08.2011року №003/0018. На виконання Акту 08.09.2011 року контрольно-ревізійним управлінням видана вимога № 08-03-14-14/7749. Згідно п. 3 вимоги протягом квітня - грудня 2009 року та липня - грудня 2010 року директору КП «Запоріжжя» ЗОР [PERSON] безпідставно нараховані та виплачені премії та інші виплати, не передбачені контрактом. Вказана вимога не була виконана підприємством, у зв'язку з чим Державна фінансова інспекція в Запорізькій області (правонаступник Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області) подала позов до Запорізького окружного адміністративного суду. Запорізьким окружним адміністративним судом 15.07.2013 року винесена постанова по справі № 2а-0870/12185/11, якою позовні вимоги задоволені та КП «Запоріжжя» ЗОР зобов'язано виконати п. 3 вказаної вимоги, тобто стягнути з відповідача безпідставно отримані кошти у сумі 42340, 34 грн. Звертаючись до суду з позовом про стягнення з колишнього директора КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради [PERSON] безпідставно отриманих коштів, позивач посилався на ст. 1212 ЦК України. Але суд вважає, що зазначені правовідносини регулюються іншими нормами матеріального права. Так, ст. 1212 ЦК України визначено, що особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно. Однак, в даному випадку, спірні правовідносини між позивачем та відповідачем, щодо стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, регулюються нормами КЗУпП та безпосередньо самим контрактом (що прописано в самому контракті). Правові підстави та умови матеріальної відповідальності працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, визначені главою IX КЗпП України. Відповідно до ч 4 ст. 232 КЗУпП у районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах підлягають розгляду трудові спори, за позовом власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. Так, ч. 1 та ч. 2 ст. 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За загальним правилом за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку (ч. 1 ст. 132 КЗпП України). Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ч. 2 ст. 132 КЗпП України). Відповідно до ч. 2 ст. 133 КЗУпП обмежену матеріальну відповідальність несуть керівники підприємств, установ, організацій та їх заступники, а також керівники структурних підрозділів на підприємствах, в установах, організаціях та їх заступники - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, якщо шкоду підприємству, установі, організації заподіяно зайвими грошовими виплатами працівникам, неправильною постановкою обліку і зберігання матеріальних, грошових чи культурних цінностей, невжиттям необхідних заходів до запобігання простоям. Судом було встановлено , що, відповідно до контракту, [PERSON] була найнята на посаду директора КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради на термін 5 років з 02.12.2008року по 02.12.2013року. Договір про повну матеріальну відповідальність з [PERSON] не укладався, відповідач не відноситься до категорії осіб, на яких відповідно до законодавства покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків. Інших підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності немає. Отже, [PERSON] повинна відповідати за шкоду, спричинену позивачу у розмірі свого середньомісячного заробітку. Ст. 233 КЗпП України встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Зокрема, за приписами ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Днем виявлення шкоди вважається день, коли роботодавцю стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. У разі встановлення факту заподіяння шкоди за результатами інвентаризації матеріальних цінностей, ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства днем виявлення шкоди вважатиметься день підписання відповідного акта, висновку комісії або іншого документа, у якому зафіксовано результати перевірок, проведених відповідними уповноваженими органами чи посадовими особами. Позивач дізнався про заподіяння йому шкоди 05.08.2011 року , коли Контрольно-ревізійним управління в Запорізькій області було складено акт ревізії фінансово-господарської діяльності за період з 01 січня 2007 року по 01 червня 2011 року та видано відповідний припис, з якими ознайомився керівник КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради, саме [PERSON], про що свідчить її особистий підпис в акті (а. с. 4-26). Більш того, 08.09.2011 року позивач отримав вимогу Контрольно-ревізійного управління в Запорізькій області, в якій, вимагалося вжити заходів щодо відшкодування шкоди, спричиненої КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради винними, що додатково засвідчує те, що позивачеві було достеменно відомо про необхідність вжити дії, спрямовані на відшкодування збитків (а. с. 27,28). Позовні ж вимоги про стягнення збитків заявлено КП «Запоріжжя» Запорізької обласної ради лише 05.01.2015 року, з урахуванням навіть постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 15.07.2013 року про зобовязання вчинити певні дії, тобто поза межами строку, встановленого ч. 3 ст. 233 КЗпП України. Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також, достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України не підлягає стягненню і судовий збір.

Outcome: dismissed