Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.06.2010 року [PERSON] взяла у нього в борг грошові кошти в сумі 2550,00 доларів США, які зобов`язувалася повернути до 31.12.2010 року. В додатковій угоді від 08.07.2014 року, яка є невід`ємною частиною договору позики від 03.06.2010 року, зазначено, що [PERSON] передала [PERSON] відсотки за договором позики від 03.06.2010 року в розмірі 600,00 доларів США за період користування позикою з червня 2010 року по червень 2014 року в рахунок використання зобов`язань. Крім того, в даній додатковій угоді було визначено, що основну суму позики в розмірі 2550,00 доларів США [PERSON] зобов`язується повернути за першою вимогою. Позивач зазначає, що періодично [PERSON] виплачувала йому відсотки за користування позикою, остання виплата була здійснена нею у вересні 2020 року, про сплату відсотків між ними була усна домовленість, але основну суму боргу в обумовлений строк вона не повернула. На неодноразові звернення [PERSON] щодо повернення боргу, відповідачка починаючи з 2014 року обіцяла повернути основну суму боргу пізніше. [INFO] [PERSON] померла, її спадкоємцями є чоловік та дочка. Посилаючись на викладене, враховуючи прострочення [PERSON] терміну виконання зобов`язання, а також неможливість мирного вирішення спору, позивач просив стягнути на його користь з правонаступників (спадкоємців) боржниці [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку борг в сумі 2550,00 доларів США за договором позики від 03.06.2010 року та 3 % річних за користуванням грошовими коштами за період прострочення з вересня 2020 року по 23.06.2021 року в сумі 56,00 доларів США. 13.07.2021 року ухвалою судді Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено справу до розгляду з повідомленням сторін.Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 21.09.2021 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначив про безпідставність позовних вимог, просив застосувати позовну давність. [PERSON] зазначив, що йому взагалі нічого не було відомо про те, що його дружина [PERSON] отримувала від позивача кошти у позику. [PERSON] зверталася до [PERSON] щодо посвідчення складеного нею заповіту, жодних інших стосунків вони ніколи не мали, що виключає можливість укладення між ними договору позики. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у позивача не позичали, а тому його посилання на взяті ними зобов`язання з погашення позики є недоречним. Також, у розписці від 03.06.2010 року вказано, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути позику в термін до 31.12.2010 року, а не за першою вимогою. Позичем не надано доказів погодження [PERSON] умови про повернення позики за першою вимогою, визнання нею існування заборгованості перед позивачем та виконяння зобов`язань, в тому числі частково шляхом сплати грошових коштів до вересня 2020 року. Позивач вказує на те, що за змістом договору позики нарахування та сплата будь-яких відсотків позичальником не передбачена, між сторонами договору не могло існувати жодної усної домовленості про сплату відсотків. З огляду на викладене, посилання позивача на сплату [PERSON] відсотків за позикою до вересня 2020 року включно не узгоджується з умовами договору позики, а тому не може прийматися судом до уваги. Крім того, позивачем не надано договору позики від 03.06.2010 року, укладеного між ним та [PERSON] . В матеріалах справи наявний договір, в якому не вказано дату його укладення, однак зазначено, що позика надається у строк на 6 місяців, датою повернення позики є 31.12.2010 року. Таким чином, договір позики було укладено 01.07.2010 року, а не 03.06.2010 року, як про те зазначає позивач. Відповідач [PERSON] звертає увагу на те, що з моменту отримання позики пройшло більше десяти років. Укладення у червні чи серпні 2014 року додаткової угоди до вказаного договору позики, строк дії якого закінчився, суперечить діючому законодавству та не відновлює дію договору, з дати порушення строку виконання зобов`язання про повернення позики, а саме з 31.12.2010 року у позивача виникло право вимоги до [PERSON] про повернення позики, яким він не скористався, а отже пропустив строк позовної давності (а.с.43б-45). 21.09.2021 року від представника відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала, пославшись на їх безпідставність, просила застосувати позовну давність до позовних вимог. Зазначила, що її покійна мати [PERSON] не могла отримувати та не отримувала у позику грошові кошти від мало знайомої їй людини, якою є позивач [PERSON] , а тому вона ставить під сумнів справжність підписів матері на договорі позики, розписці та додатковій угоді, їй нічого не відомо про отримання її матір`ю у позику грошових коштів від будь-якої особи та сплату протягом тривалого часу відсотків за користування нею. Крім того, [PERSON] не може бути відповідачем у даній справі, оскільки обов`язок задовольняти вимоги кредиторів спадкодавця закон покладає на спадкоємців, які прийняли спадщину. Разом з тим, [PERSON] після смерті матері [PERSON] спадщину не приймала, а відтак не має жодних зобов`язань перед її кредиторами (а.с.46б-47). 05.10.2021 року від позивача надійшли заперечення на відзив, в якому він стверджує про наявність боргових зобов`язань [PERSON] , які підтверджуються письмовими матеріалами (розпискою, договором позики, додатковою угодою). Вважає, що строк позовної давності не пропущений, так як у додатковій угоді сторони погодили про повернення боргу за першою вимогою, а тому строк позовної давності рахується після перебігу 30 днів після пред`явлення вимоги. [INFO] [PERSON] померла, тому позов заявлено до спадкоємців (а.с.114б-115). В письмових поясненнях від 21.10.2021 року позивач зазначив, що про смерть [PERSON] йому стало відомо лише в березні 2021 року. Строк звернення до суду вважає не пропущеним, оскільки відповідно до додаткової угоди строк повернення боргу встановлювався пред`явленням вимоги про повернення боргу, вважає, що таку вимогу заявлено по спадкоємців у межах строку позовної давності, так як за життя [PERSON] боргове зобов`язання нею виконане не було. Стосовно факту підписання письмових документів вказує, що якщо сторона оспорює належність підпису [PERSON] , то тягар доведення такої обставини покладається на сторону, яка таке оспорює, а невизнання відповідачами існування такого боргового зобов`язання не спростовує самого факту укладення такого договору [PERSON] та не звільняє спадкоємців від обов`язку задовольнити вимоги кредитора (а.с.122). 27.10.2021 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких вказує, що позивачем не надано суду договору позики від 3.06.2010 року, про який він вказує, а надано договір, в якому дата не зазначена, термін дії якого визначено 31.12.2010 року. Щодо періодичної сплати відсотків [PERSON] вважає, що в договорі не визначено розмір таких відсотків, а тому такі твердження позивача не повинні братися до уваги. Додана позивачем виписка по рахунку не підтверджує надходження коштів від [PERSON] . Вважає, що укладення додаткової угоди у 2014 році до вказаного договору, строк дії якого закінчився суперечить закону та не відновлює дію договору. Заперечує також нарахування 3 % річних по вказаному зобов`язанню. 4.11.2021 року від позивача до суду надійшли письмові пояснення, в яких зазначає, що 2.11.2021 року ним отримано від відповідача заперечення на відповідь на відзив, з яким він не погоджується та зазначає, що розписка як борговий документ підтверджує факт укладення договору позики та прийняття кожним із сторін відповідних зобов`язань, а додаткова угода як невід`ємна частина до договору позики змінює умови основного зобов`язання стосовно строку повернення боргу, тобто сторони за вільним волевиявленням погодилися пролонгувати строк повернення боргу шляхом укладення додаткової угоди від 2014 року, встановивши повернення боргу за першою вимогою кредитора. Вказує, що нарахування 3% річних має компенсаційний характер, а не трафний, зважаючи, що домовленість про сплату відсотків була усна, тому розмір процентів нараховує у відповідності до положень ст. 625 ЦПК України (а.с.136). 4.11.2021 року позивач до суду подав заяву разом із оригіналами договору позики, розписки від 3.06.2010 року, додаткової угоди від 08.07.2014 року, розписки від 31.03.2009 року (а.с.141). 24.11.2021 року позивач подав письмову заяву, в якій вказує, що 16.07.2021 року він надіслав відповідачам вимогу про повернення боргу, на яку відповіді не отримав, вважає, що відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини , отже той факт, що чоловіку нічого не було відомо не впливає на обов`язок виконати грошові зобов`язання. Відповідач не надав суду доказів того, що грошові зобов`язання виконані належним чином та в повному обсязі.Вважає, що ним доведено в повному обсязі наявність невиконаних боргових зобов`язань та внаслідок переходу прав і обов`язків саме відповідачами повинні бути виконані вимоги про повернення боргу. Розгляд справи просив проводити у його відсутність. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, пояснив, що йому невідомо про наявність боргових зобов`язань його дружини [PERSON] , яка померла [INFO] , однак, після огляду письмових документів зазначив, що нібито вони підписані та написані його дружиною. Пояснив, що в травні чи на початку літа цього року до нього телефонував [PERSON] та повідомив, що [PERSON] у нього брала гроші в борг та прохав повернути кошти. Тоді згадав, як йому говорила [PERSON] у 2017 чи у 2018 році, що вона брала в борг гроші у [PERSON] та розрахувалася. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову та пояснила, що у письмовому договорі не вказана дата його укладення, а в розписці вказано до 31.12.2010 року, а додаткова угода укладена в 2014 році поза межами строків позовної давності, тому вважає, що у договорі відсотки не вказані, а отже не погоджені сторонами, а з вимогою звернувся до суду поза строком. Просила застосувати строки позовної давності. Від представника відповідачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність. Суд, проаналізувавши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно умов договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 2550,00 доларів США, які зобов`язувався повернути до 31.12.2010 року (а.с. 10). В п. 3 договору позики зазначено, що у разі якщо позичальник не повертає позикодавцю отриману у позику суму грошей до вказаного строку, то позикодавець має право звернутися до суду з позовом про стягнення боргу з позичальника за рахунок його майна та майна членів його родини. У підтвердження передачі грошових коштів складено письмову розписку від 03.06.2010 року, відповідно до якої [PERSON] отримала у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 2550,00 доларів США на строк до 31.12.2010 року. [PERSON] зобов`язувалася повернути вищевказану суму до 31.12.2010 року (а.с. 4). Згідно додаткової угоди до договору позики від 03.06.2010 року, укладеної 08.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] , остання передала [PERSON] відсотки за договором позики від 03.06.2010 року в розмірі 600,00 долларів США за період користування позикою з червня 2010 року по червень 2014 року включно в рахунок зобов`язань. Крім того, сторони домовилися, що основну суму позики в розмірі 2550,00 доларів США [PERSON] зобовязується повернути за першою вимогою, про що письмово зазначено в додатковій угоді (а.с. 9). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 04.01.2021 року Охтирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 74). В ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. В ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Положеннями ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року справа № 2-383/2010 зроблено висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Згідно вимог ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За правилами, передбаченими статтями 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або зміна його умов не допускається, якщо це не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно правового висновку, зробленого в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей. Таким чином, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином. Письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За змісту ст.ст. 1046, 1047 ЦК України вбачається, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 355/385/17 міститься висновок, що реальним (від лататинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. Згідно правового висновку, зробленого в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 209/3022/16-ц аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 року у справі № 319/1669/16, від 08.07.2019 року у справі № 524/4946/16, від 12.09.2019 року у справі № 604/1038/16, від 23.04.2020 року у справі № 501/1773/16-ц, 06.10 2021 року у справі №644/6982/16-ц. Суд ретельно дослідив та проаналізував договір позики на його відповідності нормам Цивільного кодексу України та позиковим відносинам, дійшов висновку про те, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] , що померла [INFO] , було укладено саме договір позики від 03.06.2010 року, який відповідає нормам діючого законодавства України, а тому породжує права та обов`язки сторін щодо надання та повернення позики. Розпискою від 03.06.2010 року підтверджується факт отримання [PERSON] у борг за договором позики грошових коштів у розмірі 2550,00 доларів США. Також, наявність основної суми заборгованості за спірним договором позики у розмірі 2550,00 доларів США зафіксована у додатковій угоді до договору позики від 08.07.2014 року, яка підписана зокрема [PERSON] , є чинною, недійсною у судовому порядку не визнавалась. Враховуючи вищевикладенне, суд не приймає до уваги посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] , викладені у відзиві про те, що [PERSON] не могла укласти спірний договір позики, у зв`язку з тим, що вона не мала з позивачем ділових чи дружніх відносин, оскільки вони є необґрунтованими та виключно суб`єктивними судженнями відповідачів. Твердження сторони відповідача про відсутність дати укладення договору позики не заслуговують на увагу суду, так як письмовою розпискою підтверджується факт отримання грошових коштів і зазначено строки повернення та розмір суми, які дублюються у письмовому договорі позики та додатковій угоді, а тому у суду не викнникає жодних сумнівів. В судовому порядку [PERSON] не оспорювалися вищевказані письмові документи, про існування таких зобов`язань між сторонами свідчать письмові докази, які ретельно перевірені та досліджені судом, також не спростовані стороною відповідача, сам [PERSON] в суді підтвердив, оглянувши в оригіналі документи, що нібито дійсно підписані та написані [PERSON] , яка при житті йому розповідала про позику грошей у [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року справа № 14-134цс18, постанові Верховного Суду від 08.02021 року справа № 266/3946/17. Твердження сторони відповідача про те, що укладена додаткова угода поза межами строків позовної давності, а тому просили застосувати позовну давність, суд відхиляє з огляду на слідуюче. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Проте, статтею 264 ЦК визначено порядок переривання перебігу позовної давності. Так, за приписами статті 264 ЦК перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Встановивши, що строк повернення позики за договором від 03.06.2010 року було визначено сторонами в додатковій угоді від 08.07.2014 року за першою вимогою, боржниця [PERSON] сплатила [PERSON] грошові кошти в рахунок погашення процентів в розмірі 600 доларів США за період користування грошовими коштами з червня 2010 по червень 2014 року (а.с.139), про що засвідчила письмово і ці докази не спростовані стороною відповідача та є для суду належними, допустимими та достатніми доказами, сторони фактично обопільно узгодили строк повернення позики за першою вимогою, а [PERSON] , підписавши ці документи та повернувши відсотки за користування позикою, визнала станом на 08.07.2014 року існуючий борг в розмірі 2550 доларів США та фактично пролонгували боргове зобов`язання. Такі твердження позивача, викладені в позові та письмових поясненнях, узгожуються з наданими письмовими доказами, є логічними та послідовними, заслуговують на увагу суду. Суд погоджується з доводами позивача про те, що фактично у 2014 році сторони пролонгували боргові зобов`язання, про що засвідчили письмово, за життя до [PERSON] вимоги про повернення боргу не заявляв за домовленістю, а вже після її смерті заявив до спадкоємців. З огляду на викладене, суд не знаходить законних підстав для застосування строків позовної давності, так як вважає, що сторони обопільно узгодили строки повернення позики, продовжили термін дії боргових зобов`язань, як це передбачено діючим законодавством. Твердження сторони відповідача про те, що нібито сторонами не було письмово зафіксовано розмір відсотків за користування позикою суд відхиляє, оскільки це не впливає на вирішення даного позову та не є предметом розгляду, разом з тис слід зазначити, що про відсотки письмово підтверджено у додатковій угоді від 08 липня 2014 року, яка підписана обома сторонами та це не спростовано в установленому законом порядку. Отже, в даному випадку суд вважає, що позовна вимога про стягнення боргу в розмірі 2550 доларів США заявлена цілком обґрунтовано, відповідачами у спростування вказаного позову не надали суду доказів про погашення боргових зобов`язань [PERSON] . Щодо стягнення 3% річних за користування позикою, дослідивши зміст боргових зобов`язань в даному конкретному випадку, суд зазначає наступне. Згідно вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. В даному випадку враховуючи, що вимога про повернення боргу за життя [PERSON] не була їй пред`явлена позивачем, а направлена була 16 липня 2021 року до спадкоємців (а.с.30-31), це свідчить про те, що не виникло право у позивача вимагати 3% річних у розумінні ст. 625 ЦК України, тому в цій частині вимога не підлягає задоволенню. З наявної у матеріалах справи копії спадкової справи № 67057194 вбачається, що згідно свідоцтв про право власності на спадщину за законом від 02.09.2021 року, виданих державним нотаріусом Охтирської міської державної нотаріальної контори Сумської області Богдан К.М., зареєстрованих в реєстрі за № 1163, № 1165, № 1167 спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме: житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки кадастровий номер 5910200000:21:009:0126, площею 0,1000 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки кадастровий номер 5910200000:21:009:0171, площею 0,1000 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , є її чоловік [PERSON] (а.с. 102, 104, 106). В ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені ст. 1219 ЦК України, отже зобов`язання за договором позики входять до складу спадщини. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини. В ч. 1 ст. 1282 ЦК України зазначено, що спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. З наведеного вбачається, що законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника. Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку. Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до ст. 5 ЦПК України застосований судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення позики входять до складу спадщини, то підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Таким чином, відповідач [PERSON] є правонаступником боржниці [PERSON] у спірних правовідносинах, а тому він має нести обов`язок щодо повернення позивачу відповідної суми боргу, однак виключно в межах вартості частки у відповідному спадковому майні. Разом з тим, відповідачка [PERSON] після смерті матері [PERSON] не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, тобто вона не прийняла спадщину за законом та відповідно не несе обов`язку спадкоємця задовольнити вимоги кредитора [PERSON] . В п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц. Згідно вимог ст.ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, з`ясувавши фактичні обставини справи, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме підлягають стягненню кошти в розмірі 2550 доларів США з [PERSON] , який прийняв спадщину, щодо вимоги до [PERSON] , а також про стягнення 3% річних необхідно відмовити. Судові витрати підлягають відшкодуванню відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial