Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд: - визнати дійсним договір купівлі-продажу моторолера марки МХ, модель 25ОS, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; - визнати за позивачем право власності на моторолер марки МХ, модель 25ОS, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; - усунути позивачу перешкоди у користуванні моторолером марки МХ, модель 25ОS, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] шляхом зняття арешту з рухомого майна; - стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 17.06.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу моторолера марки МХ, модель 25ОS, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], за умовами якого позивач передав відповідачу 12 000 грн. та придбав у власність вищевказаний моторолер. Факт отримання відповідачем від позивача 12 000 грн. підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, та генеральною нотаріально посвідченою довіреністю від 17.06.2010р. 16.06.2015р. позивачу стало відомо, що, державним виконавцем накладено арешт та оголошено розшук вищевказаного рухомого майна. Враховуючи, що, відповідач відмовляється у досудовому порядку оформити вищевказаний договір купівлі-продажу рухомого майна, просить суд визнати вказаний договір дійсним, та визнати за ним, позивачем, право власності на вищезазначений моторолер, а також усунути перешкоди у користуванні вказаним моторолером шляхом зняття арешту з рухомого майна. В судове засідання позивач не з'явився, надав суду письмову заяву, у якій просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності, а також зазначив, що, підтримує позов, та не заперечує проти заочного розгляду справи у разі неявки відповідача. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, що дозволило суду визнати його неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою позивача, відповідно до ст.224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи та дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 18.06.2015р. державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції накладено арешт на майно боржника [PERSON] - моторолер марки МХ, модель 25ОS, 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Водночас, вищевказаний моторолер передано на відповідальне зберігання позивачу [PERSON] Посилаючись на те, що, вищевказаний моторолер належить позивачу, а не відповідачу, позивач, на підставі ст.ст.202, 205, 206 ЦК України та ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., просить суд визнати за ним право власності на вказаний об'єкт рухомого майна та усунути перешкоди у користуванні позивачем вказаним майном шляхом зняття з нього арешту. Згідно ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» N 606-XIV від 21.04.1999р., особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Підставами для задоволення матеріально - правових вимог позивача відповідно до положень вищевказаної статті є встановлення належності позивачеві права власності або права володіння спірним майном та безпідставність включення такого майна до опису і накладення на нього арешту. Отже, до предмету доказування у цій справі відноситься, зокрема, дослідження питання права власності позивача на спірне майно. Як встановлено судом, на підтвердження права власності позивача на спірне майно, позивач надав суду копію розписки та нотаріально посвідчену довіреність від 17.06.2010р., згідно якої відповідач [PERSON] уповноважив позивача, зокрема, експлуатувати та продати від свого імені вищезазначене рухоме майно. При цьому, вищевказані розписку та довіреність позивач просить суд визнати договором купівлі-продажу вищевказаного рухомого майна, та, в подальшому, визнати за ним, позивачем, право власності на спірне майно. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п.2 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 1388 від 07.09.1998р. (в редакції, чинній на час посвідчення довіреності від 17.06.2010р.), (далі - Порядок), цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Згідно п.8 вищевказаного Порядку, державна реєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, оцінку їх вартості (проводиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку в порядку, встановленому МВС, Мін'юстом, Мінпромполітики, Держмитслужбою та Фондом державного майна, і має відповідні документи), відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: - довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; - договори та угоди, укладені на товарних біржах на зареєстрованих у Департаменті Державтоінспекції бланках, інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; - копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин; - довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, що виділили автомобіль або мотоколяску; - акт приймання-передачі транспортних засобів за формою згідно з додатком 6, виданий підприємством-виробником або підприємством, яке переобладнало чи встановило на транспортний засіб спеціальний пристрій згідно із свідоцтвом про погодження конструкції транспортного засобу щодо забезпечення безпеки дорожнього руху, із зазначенням ідентифікаційних номерів такого транспортного засобу та конкретного одержувача; - вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію в підрозділах Державтоінспекції транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; - договір фінансового лізингу. Як вбачається з матеріалів справи, жодного із перелічених у вищевказаному Порядку документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів - позивач суду не надав. При цьому, відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З вищенаведеного випливає, що, позивач у позові про визнання права власності це особа, яка вже є власником; і, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Наприклад, позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікату правовстановлюючого документа. Як встановлено судом, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, з якого можливо встановити, що, позивач на час розгляду справи є власником вищевказаного рухомого майна, і, на час розгляду справи втратив документ, який засвідчує його право власності на спірне майно. При цьому, відповідно до ст.220, 334 ЦК України, в судовому порядку не може бути визнано дійсним договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки відповідно до закону вказаний договір не підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що позивач, на час розгляду справи не є власником спірного рухомого майна, суд дійшов висновку про відсутність підстав для зняття арешту зі спірного рухомого майна, та про відсутність підстав для задоволення позову. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд, на підставі ст.88 ЦПК України, вважає необхідним судові витрати по справі покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed