Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просить суд зняти арешт з автомобіля марки Volkswagen Transporter пасажирський-В, 2006 року випуску, колір чорний, н/з Т4ТО1893, який накладено Постановою Заводського відділу державної виконавчої служби м.Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 07.08.2018р. в рамках виконавчого провадження №56927646. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 26.12.2018р. між ним та ТОВ «Автопрестиж Центр» укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно якого він придбав автомобіль Volkswagen Transporter пасажирський-В, 2006 року випуску, колишнім власником якого є відповідачка [PERSON] . Після оформлення вказаного договору він звернувся до місцевого сервісного центру МВС, яким йому було відмовлено у реєстрації вказаного автомобіля через наявність обтяження, вчиненого Заводським відділом державної виконавчої служби м.Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Звернувшись до державного виконавця із заявою про зняття арешту з вищевказаного транспортного засобу, він, позивач, отримав листа, яким йому було рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання у судовому порядку. Оскільки він, позивач, є власником вищевказаного майна, просить суд, на підставі ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», зняти арешт із вказаного автомобіля. В судове засідання позивач не з`явився, надав суду письмову заяву, у якій зазначив про те, що позов підтримує, та, просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності. В судове засідання відповідачка не з`явилась, надала суду письмову заяву, у якій зазначила про те, що, не заперечує проти задоволення позову та просить суд здійснити розгляд справи за її відсутності. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору не з`явився, надав суду письмове клопотання, у якому просив суд здійснити розгляд справи за його відсутності. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Як встановлено судом в ході розгляду даної справи, згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 28.07.2019р., постановою від 07.08.2018р. державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби м.Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в рамках виконавчого провадження №56927646 накладено арешт на рухоме майно, що належить відповідачці [PERSON] . Як зазначає позивач, 26.12.2018р. між ним та ТОВ «Автопрестиж Центр» укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно якого він придбав автомобіль Volkswagen Transporter пасажирський-В, 2006 року випуску, колишнім власником якого є відповідач [PERSON] . Звернувшись до Заводського відділу державної виконавчої служби м.Кам`янське Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області позивач отримав листа від 16.07.2019р., яким позивачу було рекомендовано звернутися до суду на підставі ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження». Встановлені судом вищевказані обставини свідчать про те, що, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються наступними нормами права. Згідно ст.1 ЗУ «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно п.6 ч.3 ст.18 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Згідно ч.8 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо при відкритті виконавчого провадження виконавцем накладено арешт на майно боржника, боржник за погодженням із стягувачем має право передати йому таке майно або реалізувати його та передати кошти від його реалізації стягувачу в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У разі продажу майна боржника покупець повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця. Після передачі майна стягувачу або внесення покупцем коштів на рахунок органу державної виконавчої служби або приватного виконавця арешт з проданого майна боржника знімається за постановою виконавця. Згідно п.9 ч.1 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно ст.40 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Згідно ч.1, 6 ст.48 ЗУ «Про виконавче провадження», звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Згідно ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Згідно ч.6 ст. ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження», перешкоджання вчиненню виконавцем дій, пов`язаних із зверненням стягнення на майно (кошти) боржника, порушення заборони виконавця розпоряджатися або користуватися майном (коштами), на яке накладено арешт, а також інші незаконні дії щодо арештованого майна (коштів) тягнуть відповідальність, установлену законом. Згідно ч.1, 2 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно ч.3 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. З вищенаведеного випливає, що, арешт, який позивач просить скасувати, було накладено державним виконавцем з метою забезпечення реального виконання рішення, і, як наслідок, може бути скасований лише у разі фактичного виконання боржником в повному обсязі вказаного рішення. Як встановлено судом, на час звернення позивача із вищевказаним позовом до суду, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт повного виконання боржником рішення, для забезпечення якого державним виконавцем було накладено вищевказаний арешт. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки обов`язок довести суду обставини, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень - покладено на сторони по справі, суд, приймаючи до уваги те, що, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, дійшов висновку про те, що, даний позов є необґрунтованим, та таким, що задоволенню не підлягає. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд,

Outcome: dismissed