Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він з 05.09.2008 р. перебуває у трудових відносинах із відповідачем (працює охоронцем), належним чином виконуючи трудові обов'язки; утім, починаючи з 2010 року, відповідач порушує трудове законодавство у частині обов'язку виплачувати заробітну плату, посилаючись при цьому на відсутність коштів, через що загальних розмір заборгованості по заробітній платі за період з 2010 р. по вересень 201 3. становить 28 467,93 грн. Про стягнення даної суми з відповідача у позові й було заявлено відповідну вимогу, утім, ухвалою суду з заявою позивача в цій частині позов був залишений без розгляду. Разом з тим, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача на відшкодування моральної шкоди 22 533,00 грн., оскільки дії відповідача призвели до моральних страждань позивача: останній є учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, віднесений до 2 категорії, та заради харчування був вимушений займатися збиранням макулатури та порожніх пляшок в нічну пору, чим суттєво погіршилося його здоров'я; такі неправомірні дії відповідача призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з родичами, друзями та припинення активного життя, змусили докладати додаткові зусилля для організації власного життя в таких умовах. У судовому засіданні позивач вимогу позову про відшкодування моральної шкоди підтримав повністю та просив суд її задовольнити. Представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні вимоги позову про відшкодування моральної шкоди, вважав заявлений позивачем розмір шкоди завищеним, також просив врахувати економічний стан підприємства, яке через кризу працює не в повному обсязі. Разом з тим, відповідно до заперечень представника відповідача заборгованість за квітень - серпень 2013 р. стягнута з відповідача на підставі рішень КТС та були видані посвідчення на примусове виконання рішення комісії по трудовим спорам, які направлені на примусове виконання до державної виконавчої служби. В той же час відповідно до довідки відповідача про заборгованість по заробітній платі станом на 31.10.2013 р. складає 22 513,68 грн., з яких: вересень 2010 р. - 1 063,5 грн., грудень 2010 р. - 1 325,87 грн., січень 2011 р. - 1 412,32 грн., червень 2011 р. - 1 339,02 грн., липень 2011 р. - 1 227,76 грн., серпень 2011 р. - 1 296,98 грн., вересень 2011 р. - 580,84 грн., жовтень 2011 р. - 1 357, 23 грн., листопад 2011 р. - 564,93 грн., грудень 2011 р. - 1 191,87 грн., березень 2012 р. - 1 495,40 грн., квітень 2012 р. - 1 387,17 грн., травень 2012 р. - 1 431,42 грн., червень 2012 р. - 1 295,01 грн., липень 2012 р. - 1 274,59 грн., вересень 2012 р. - 1 449,43 грн., січень 2013 р. - 1 483,76 грн., лютий 2013 р. - 1 335,93 грн. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для її задоволення, виходячи з наступного. Як встановлено судом, наказом від 05.09.2009 р. №718/к позивача було прийнято на роботу охоронцем у службу безпеки ВАТ «Дніпроважпапірмаш імені Артема». За ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не потребують доказуванню. Так, відповідачем було визнано наявність заборгованості по заробітній платі перед позивачем; про її розмір суду були надані докази у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України (відповідно до довідки відповідача про заборгованість по заробітній платі станом на 31.10.2013 р. складає 22 513,68 грн.). За ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно зі ст. 24 Закону України «Про оплату праці» та ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, відповідач не виконував вимоги закону у частині обов'язку дотримання строків та періодичності виплати заробітної плати, що призвело до утворення заборгованості по виплаті заробітної плати. Що стосується посилання відповідача на те, що позивач завищує розмір заборгованості по заробітній платі, оскільки заборгованість за квітень - серпень 2013 р. стягнута з відповідача на підставі рішень КТС та були видані посвідчення на примусове виконання рішення комісії по трудовим спорам, які направлені на примусове виконання до державної виконавчої служби, то на переконання суду дані доводи не є слушними. При цьому суд виходить з наступного. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 225 КЗпП України, підставою для розгляду трудового спору комісією по трудових спорах є особисте звернення працівника із відповідною заявою, та відповідно до зазначеної правової норми працівник може звернутися до комісії по трудових спорах у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у спорах про виплату належної йому заробітної плати - без обмеження будь-яким строком». Відповідно до ч. 1 ст. 225 КЗпП України спори повинні розглядатися у присутності працівника, який подав заяву, представників власника або уповноваженого ним органу. Проте, суду у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження звернення позивача з такими заявами до комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема». Разом з тим, виходячи з аналізу норм трудового законодавства, трудовий спір, який вирішується комісією з трудових спорів за заявою працівника за нормами КЗпП є індивідуальним. Цього висновку можна зробити з огляду на те, що правовою базою забезпечення вирішення колективних трудових спорів є спеціальний закон - Закон України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» від 3 березня 1998 р., який містить загальні положення, порядок вирішення колективного трудового спору (конфлікту) тощо. Таким чином, як і самі рішення комісії по трудових спорах, так і посвідчення, які видаються на примусове виконання цих рішень, мають носити індивідуальний характер та в посвідченнях комісії по трудових спорах мають зазначатися в якості даних стягувача дані працівника, а не іншої особи, що передбачено ч. 2 ст. 230 КЗпП. Відповідно до ч.1 ст. 226 КЗпП України розгляд спору за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника при розгляді спору від його імені може виступати представник профспілкового органу або за вибором працівника інша особа, в тому числі адвокат. Але, позивач із заявою про представлення його інтересів іншою особою до комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» не звертався. Як вбачається з наданих представником відповідача копії протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема», наданих відповідачем, заявником є фізична особа [PERSON], а не позивач у справі. Разом з тим, відповідно до зазначених протоколів та посвідчень комісії з трудових спорів ПАТ «Дніпроважпапірмаш ім. Артема» в них містяться прізвища декількох працівників відповідача та зазначено розмір заборгованості відповідача із виплати саме цим працівникам заробітної плати. Проте, заборгованість із заробітної плати стягнута на користь третьої особи - [PERSON], а не позивача та інших працівників. Таким чином, зазначені письмові докази свідчать про те, що позивач не скористався позасудовим порядком розгляду трудового спору (ст. 221 КЗпП України), його трудові права не були захищені іншим органом, який має право розглядати трудовий спір та рішення якого підлягає виконанню у встановленому законом порядку, та спір не вирішувався у встановленому законом порядку. У зв'язку з цим твердження представника відповідача про те, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем по заробітній платі станом на 31.10.2013 р. складає 22 513,68 грн. (з урахуванням пред'явлених до виконання рішень комісії по трудових спорах), є таким, що не відповідає фактичному розміру заборгованості; разом з тим, відсутність у посвідченнях комісії по трудових спорах даних про позивача, як стягувача, позбавляє його прав, передбачених Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, вочевидь порушення трудових прав позивача, та суд з огляду на вищенаведене погоджується зі слушністю доводів позивача та наявністю підстав для відшкодування моральної шкоди, які визначені статтею 237? КЗпП. Разом з тим, стосовно розміру такого відшкодування, то суд виходить з характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, їх тривалості, а також із засад розумності, виваженості та справедливості, через що за внутрішнім переконанням суду, з метою захисту порушених законних прав позивача присудження до відшкодування моральної шкоди в розмірі 2 000,00 грн. відповідатиме тим моральним стражданням, яких зазнав позивач через порушення його трудових прав. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial