Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу за борговими розписками, покликаючись на те, що 05.09.2013 року та 18.10.2013 року відповідач [PERSON] під розписку позичив у позивача [PERSON] грошові кошти на суму еквівалентну 90000,00 (дев'яносто тисяч) гривень відповідно до розписки від 05.09.2013 року та 50000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень відповідно до розписки від18.10.2013 року. В обґрунтуванні своїх вимог покликається на те, що відповідач зобов'язався повернути суму боргу відповідно до розписки від 05.09.2013 року в розмірі 90000,00 гривень до 04.12.2013 року та згідно розпискивід 18.10.2013 року зобов'язувався повернути суму боргу в розмірі 50000,00 гривень до 18.01.2014 року, зобов'язання відповідач у добровільному порядку не виконав та не має наміру виконувати. Крім того, просить стягнути 3 % річних та втрати від інфляції,а також судові витрати. Просить позов задоволити. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та дату судового засідання, представник позивача подав заяву про слухання справи у відсутності позивача та представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить позовну заяву задоволити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідачу неодноразово направлялись судові повістки рекомендованими повідомленнями, які повернулись до суду. За правилами ч. 5 ст. 74 ЦПК України відповвідач вважається таким, що повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином. Тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі ст.ст.169,224 ЦПК України на підставі наявних у ній даних чи доказів. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід частково задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.09.2013 [PERSON] взяв в борг у [PERSON] суму еквівалентну 90000,00 гривень, які зобов'язувався повернути до 04.12.2013 року, а суму боргу в розмірі 50000,00 гривень від 18.10.2013 року зобов'язувався повернути до 18.01.2014 року, що стверджується наявними в матеріалах справи розписками. Підтверджувальним фактом передачі грошей [PERSON] до [PERSON] є розписка. Відповідно до ст.ст.3,4 ЦПК, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у спосіб, визначений законами України. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснювати своє право повністю або частково. На підставі ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України в постанові від 18.09.2013р. по справі №6-63цс13 висловив правову позицію, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що належними доказами підтверджено передачу грошей відповідачу. Згідно з ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, оскільки відповідач неналежним чином виконує взяті на себе зобовязання відповідно до умов розписки, тому з нього слід стягнути 156018 (сто п'ятдесят шість тисяч вісімнадцять) гривень 35 (тридцять п'ять) копійок боргу з врахуванням індексу інфляції, 3% річних згідно розписки від 04.12.2013 року та 18.10.2013 року. Щодо задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат у вигляді оплати витрат на правову допомогу, то такі задоволенню не підлягають, оскільки не доведені належними та допустимими доказами. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір в дохід держави в розмірах 121, 80 грн., 121, 80 грн., 1316,58 грн.

Outcome: partial