overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки № 561, площею 5,00 га, яка розташована на території Злинської сільської ради. У серпні 2015 року йому стало відомо, що від його імені з відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, який позивач не підписував, а тому вважає даний договір недійсним. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки № 561, площею 5,00 га, яка розташована на території Злинської сільської ради, що підтверджується копією державного акта. 17 липня 2015 року від імені позивача [PERSON], як орендодавця і ТОВ «СТОВ «Авангард», як орендаря, укладено договір оренди земельної ділянки, що підтверджується копією договору та витягом про державну реєстрацію. Відповідно до висновку експерта № 455 від 25.10.2015 року підпис від імені [PERSON] у договорі і акті приймання-передачі виконані не [PERSON], а іншою особою. Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписував договір оренди земельної ділянки від 17.07.2015 року, даний договір не створює юридичних наслідків , крім тих, що повязані з його недійсністю. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки № 685, площею 5,33 га, яка розташована на території Злинської сільської ради. Позивачеві стало відомо, що від його імені з відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, який позивач не підписував, а тому вважає даний договір недійсним. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки № 685, площею 5,33 га, яка розташована на території Злинської сільської ради, що підтверджується копією державного акта. 08 липня 2015 року від імені позивача [PERSON], як орендодавця і ТОВ «СТОВ «Авангард», як орендаря, укладено договір оренди земельної ділянки, що підтверджується копією договору та витягом про державну реєстрацію. Відповідно до висновку експерта № 96 від 07.06.2016 року підпис від імені [PERSON] у договорі і акті приймання-передачі виконані не [PERSON], а іншою особою. Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписував договір оренди земельної ділянки від 08.07.2015 року, даний договір не створює юридичних наслідків , крім тих, що повязані з його недійсністю. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки № 79 площею 4,27 га, яка розташована на території Злинської сільської ради. У липні 2015 року йому стало відомо, що від його імені з відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, який позивач не підписував, а тому вважає даний договір недійсним. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки № 52 площею 4,27 га, яка розташована на території Злинської сільської ради, що підтверджується копією державного акта. 22 липня 2015 року від імені позивача [PERSON], як орендодавця і ТОВ «СТОВ «Авангард», як орендаря, укладено договір оренди земельної ділянки, що підтверджується копією договору та витягом про державну реєстрацію. Відповідно до висновку експерта № 97 від 08.06.2016 року підпис у договорі і акті приймання-передачі виконані не [PERSON], а іншою особою. Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписував спірний договір оренди земельної ділянки, даний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він є власником земельної ділянки площею 5,0 га, кадастровий номер 3523181600:02:001:0243, яка розташована на території Злинської сільської ради. У серпні 2015 року позивачеві стало відомо, що від його імені з відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, який позивач не підписував, а тому вважає даний договір недійсним. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділянки № 243 площею 5,00 га, кадастровий номер 3523181600:02:001:0243, яка розташована на території Злинської сільської ради, що підтверджується копією державного акта. 10 липня 2015 року від імені позивача [PERSON], як орендодавця і ТОВ «СТОВ «Авангард», як орендаря, укладено договір оренди земельної ділянки, що підтверджується копією договору та витягом про державну реєстрацію. Відповідно до висновку експерта № 93 від 02.06.2016 року підпис у договорі і акті приймання-передачі виконані не [PERSON], а іншою особою. Враховуючи, що позивач [PERSON] власноручно не підписував спірний договір оренди земельної ділянки, даний договір не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він з відповідачем знаходиться в шлюбі з 11 жовтня 2007 року, від якого вони мають дитину - сина, [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем та знаходиться на його утриманні. З листопада 2013 року шлюбні відносини між сторонами були припинені, у зв'язку з постійними сварками та суперечками, внаслідок чого сім'я розпалася, примирення між ними досягнуто не буде, а тому позивач просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2007 року, мають неповнолітню дитину - сина, [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явленим одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені у листопаді 2013 року, спільного господарства вони не ведуть, втратили один до одного відчуття любові та поваги, на примирення не згодні, що на думку суду є достатніми підставами для розірвання шлюбу. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він з поважних причин пропустив строк для подання в нотаріальну контору заяв про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO] та брата [PERSON], який помер [INFO]. В судовому засіданні представник позивача підтримав пред'явлений позов, посилаючись на те, що позивач довготривалий час працював за межами України. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що дійсно [INFO] помер [PERSON], а [INFO] померла [PERSON]. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Відповідач не оспорив обставини, які викладені позивачем в позовній заяву, тому є підстави для задоволення пред'явленого позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він перебуває у шлюбі з відповідачем з 16 листопада 2002 року, від якого в них є неповнолітня дитина: [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини були припинені у зв'язку з тим, що виникали конфлікти між ними та суперечки, різні погляди на життя, а тому позивач просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачем. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила суд розглянути справу без її участі, не заперечує проти задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають дитину - [PERSON], [INFO], який перебуває на утриманні матері, [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явленим одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У судовому засіданні встановлено, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільного господарства вони не ведуть, втратили один до одного відчуття любові та поваги, на примирення не згодні, що на думку суду є достатніми підставами для розірвання шлюбу. На підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що він працював на ТОВ «Техстандарт-Плюс» на посаді юрисконсульта з 18 квітня 2016 року з окладом 5000 гривень на місяць. 04 липня 2016 року його звільнено на підставі п.2 ст.38Кзот України за власним бажанням. За період роботи на ТОВ «Техстандарт-Плюс» є заборгованість за заробітною платою у розмірі 4500 гривень. Відповідач у день його звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, чим заподіяв йому та його родині моральні страждання, які полягали в порушенні звичайного їх укладу життя. Тому просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14722, 50 грн., моральну шкоду в сумі 5\~000 грн., зобовязати відповідача провести відповідні виплати з нарахованої йому заробітної плати до Пенсійного фонду України. Відповідач ТОВ «Техстандарт-Плюс» у судове засідання не зявився, про день слухання справи сповіщений належним чином. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази по справі, суд встановив, що позивач працював на посаді юрисконсульта ТОВ «Техстандрат-Плюс». 04 липня 2016 року був звільнений з займаної посади згідно наказу № 60 ТОВ «Техстандрат-Плюс» за власним бажанням у відповідності до п.2 ст.38Кзот України. Як убачається з довідки виданої ТОВ «Техстандарт-Плюс» № ТСП00000033 від 13 жовтня 2016 року позивач працював з 18 квітня 2016 року по 03 липня 2016 року на посаді юрисконсульта, дохід за вказаний період склав 12\~829,38 грн. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 14722 грн підтверджується довідкою №C7CR-KE73-899D-OCC4 від 09 лютого 2017 року з 18 жовтня 2016 року. Кількість днів з дня звільнення складає 75 днів. Таким чином, заробітна плата за вимушений прогул, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає: 196,3*75=14722,50 гривень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди відповідачем у відповідності до ст.37-1 КЗпП України підлягають частковому задоволенню, оскільки мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням діючого судочинства України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~З урахуванням викладеного, характеру й ступеня моральних страждань позивача, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача 1000 гривень моральної шкоди. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Враховуючи викладене,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що вони з відповідачем мають спільного сина [PERSON], 28.12.2005р.н. Оскільки мати дитини у добровільному порядку не виконує свої зобовязання щодо її утримання, позивач просив суд стягнути аліменти на утримання сина в розмірі 1\~000,00грн. щомісяця у примусовому порядку. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Відповідач у судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 25.12.2008року (свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-БК №0807050, а.с.4). Від шлюбу мають сина [PERSON], 28.12.2005р.н. (свідоцтво про народження серії І-БК №033850, а.с.3). Фактично дитина проживає з позивачем та перебуває на його утриманні (довідка про склад сім'ї №581 від 18.05.2015року, а.с.5; довідка про постійне місце проживання від 18.05.2015року, а.ч.6; акт обстеження житлових умов від 18.05.2015року, а.с.7;довідка №206 від 18.05.2015року, а.с.8). Згідно ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, відповідач, як мати, зобовязана брати участь у матеріальному утриманні дитини, що прямо передбачено чинним законодавством. Відповідно до вимог ст.181 СК України кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Враховуючи стан здоровя дитини (довідка від 03.04.2015року, а.с.9) та сторін, наявність у відповідача на утриманні двох неповнолітніх дітей, про що зазначив позивач у судовому засіданні а також інші обставини, які мають істотне значення у справі, суд задовольняє позов частково, зважаючи на те, що розмір аліментів в сумі по 500,00грн. відповідатиме матеріальному становищу відповідача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з цим позовом, посилаючись на те, що в період з 23 жовтня 2008 року по 30 квітня 2014 року відповідач [PERSON] працював у позивача дорожньо-колійним робітником. В період з 13.01.2014 року по 25.02.2014 року відповідачеві була надана відпустка за період роботи з 23.10.2013 року по 23.10.2014 року, яку він відбув повністю. Кількість днів відпустки, наданої відповідачеві в рахунок невідпрацьованого робочого часу становить 14 календарних днів і виплачена за цей час сума коштів складає 1793 гривні 34 копійок, які відповідач зобов'язаний повернути підприємству. Дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Судом встановлено, що дійсно з 23 жовтня 2008 року по 30 квітня 2014 року сторони перебували у трудових відносинах (а.с. 6, 8). Відповідно до Записки № 10 про надання відпустки, в період з 13 січня по 25 лютого 2014 року відповідачеві [PERSON] надана щорічна відпустка за робочий рік з 23.10.2013 року до 23.10.2014 року (а.с. 9). Відповідно до розрахункового листка за дні відпустки відповідачеві зайво сплачені кошти в сумі 1876 гривень 28 копійок (а.с. 13). Під час проведення розрахунку при звільненні, на день звільнення з роботи, працівник [PERSON] заборгував підприємству кошти в сумі 1793 гривні 34 копійок (а.с. 14). Таким чином, вимоги позивача - правомірні. Судові витрати слід віднести за рахунок відповідача.

Outcome: approved