Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом у якому просить, виселити [PERSON] та неповнолітнього [PERSON], [INFO], які зареєстровані та проживають у квартирі [ADDRESS] В обґрунтування заявленої вимоги позивач зазначає, що 04.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003699, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 50 000,00 дол. США, строком до 03.04.2027 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ZRZ0GK00003699 від 04.04.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки №ZRZ0GK00003699 від 04.04.2007 року. Згідно з п. 33.3 договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 63.68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказане майно належить [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про права власності. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25.11.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 63.68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач зазначив, що відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житлові будинки чи житлові приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З урахуванням вищевикладеного позивач вважає, що усі мешканці квартири [ADDRESS] підлягають виселенню. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. [PERSON] в судові засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. ст. 74-76 ЦПК України. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 04.04.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №ZRZ0GK00003699(а.с.4-6), відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 50 000,00 дол. США строком до 03.04.2027 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ZRZ0GK00003699 від 04.04.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] уклали договір іпотеки №ZRZ0GK00003699 від 04.04.2007 року (а.с.7). Згідно з п. 33.3 договору іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 63.68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю 1/4 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду 21.08.2002 року за № 41862 , 3/4 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] 04.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та внесеним в реєстр за № 4915. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 25.11.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру загальною площею 63.68 кв.м., житловою площею 37,60 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.9). 22.01.2016 року Банк надіслав [PERSON] вимогу про добровільне звільнення предмету іпотеки та зняття з реєстраційного обліку (а.с. 12). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону. Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР, у ч. 1 передбачені підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Саме до цього зводиться висновок Верховного Суду України щодо застосування ст. 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладений у постанові від 18.03.2015 року (справа № 6-39цс15), який згідно зі ст. 367 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що предмет іпотеки не був в повному обсязі придбаний за рахунок кредитних кошт, а належав відповідачу- іпотекодавцю в розмірі 1/4 частини на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду 21.08.2002 року за № 41862. (а.с.7). Отже, установивши, що предмет іпотеки квартира № 154, по проспекту Миру, 25 в м. Житомирі, частково була набута іпотекодавцем не за рахунок кредитних коштів, а на підставі приватизації, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Outcome: dismissed