Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що між ним та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів від 7 вересня 2019 року, відповідно до якого відповідачка отримала від позивача грошові кошти у сумі 11 700 грн. та зобов`язалась повернути борг з 10 по 15 жовтня 2019 року. На підтвердження укладання договору позики відповідачкою була написана та передана позивачу розписка про отримання коштів. Однак, у визначений договором строк відповідачка не виконала зобов`язання, суму боргу не повернула. На вимоги позивача виконати взяті зобов`язання та повернути кошти, відповідачка ігнорує та лише дає пусті обіцянки, що поверне кошти. А тому позивач просила суд стягнути з [PERSON] борг за договором позики з врахуванням 3 % річних та пені в сумі 13 005,72 грн та судові витрати по справі. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, подавши заяви про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримували у повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідачка у підготовче засідання не з`явилась, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, шляхом отримання SMS-повідомлення, заяви про відкладення підготовчого засідання не подавала. Позовну заяву з додатками та ухвалу про відкриття провадження відповідачка отримала 05 червня 2020 року (а.с. 28), своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористалась. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Положеннями ч. 4 ст. 77 ЦПК України визначено, що суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Виходячи з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 7 вересня 2019 року [PERSON] написала розписку, за змістом якої, вона взяла в борг у [PERSON] кошти в сумі 11 700 грн. та зобов`язалась повернути в період з 10 по 15 жовтня 2019 року (а.с. 9). Згідно п. 2 ч. 1 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Виходячи з положень ч. 1 ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками,у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості,що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку,що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Нормою ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася і Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів саме в борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. В свою чергу, позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. Постановою від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки. Відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14 та від 07 вересня 2016 року у справі №6-1412цс16 у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, позичальник зобов`язаний сплатити проценти за користування позикою, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14 та від 30 березня 2016 року у справі № 6-2168цс15 висловив правові позиції та вказав на те, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до розрахунку, проведеного позивачем, розмір інфляційних втрат за весь період прострочення становить 70,09 грн., 3 % річних від простроченої суми - 115,00 грн. та пеня - 1 120, 63 грн., всього - 13 005,72 грн. (а.с. 10-11). Належних та достовірних доказів погашення заборгованості за договором позики відповідачка [PERSON] суду не надала та не спростувала доказів наданих позивачем, а також правильності проведення розрахунку інфляційних втрат, пені та 3 % річних від простроченої суми. Перевіривши зроблений та наданий суду позивачем розрахунку суми нарахованих 3 % річних за період з 15 жовтня 2019 року по 12 лютого 2020 року, пені, а також суми втрат від інфляції за цей період, суд вважає його належним і допустимим доказом у справі, оскільки він є достовірним та ґрунтується на матеріалах справи. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідачки всієї суми боргу за договором позики від 7 вересня 2019 року, що становить суму боргу, 3% річних від простроченої суми, пеню та інфляційні втрати, є правомірною, оскільки остання в порушення умов договору суму позики позивачу не повернула. Відтак заборгованість відповідачки перед позивачем за договором позики з урахуванням індексу інфляції, пені та 3% річних складає 13 005,72 грн. Враховуючи наведене, тривале невиконання відповідачкою своїх зобов`язань, згідно із якими він повинен сплатити на користь позивача значну суму позики, трьох відсотків річних, пені та інфляційних втрат, суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією № 30018290-1 від 17 лютого 2020 року, а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved