Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просив суд стягнути з військової частини на її користь в рахунок моральної шкоди суму грошових коштів в розмірі 50\~000 грн. Мотивувала заяву наступним. Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року військовослужбовця військової частини (польова пошта [NUMBER] ), сержанта [PERSON] було засуджено за ч.1 ст.415 КК України до трьох років позбавлення волі. Вироком суду було встановлено, що громадянин [PERSON] 16 вересня 2014 року, який проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині (польова пошта [NUMBER] ) , керуючи військовим автомобілем марки «КамАЗ», у стані алкогольного сп`яніння виїхав на зустрічну смугу, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем\~ марки «Geely CK 1.5i Impre 5 MT», в результаті чого водій [PERSON] загинув, а позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження. У зв`язку з чим визнала моральні та фізичні страждання. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник позивача у судове засідання не з`явилась,\~ надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вказавши, що позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду письмові заперечення та заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що заперечує проти задоволення позовних вимог. Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного. Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2015 року військовослужбовця військової частини (польова пошта [NUMBER] ), сержанта [PERSON] було засуджено за ч.1 ст.415 КК України до трьох років позбавлення волі. Вироком суду було встановлено, що громадянин [PERSON] 16 вересня 2014 року, який проходив військову службу за мобілізацією у військовій частині (польова пошта [NUMBER] ) , керуючи військовим автомобілем марки «КамАЗ», у стані алкогольного сп`яніння виїхав на зустрічну смугу, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем\~ марки «Geely CK 1.5i Impre 5 MT», в результаті чого водій [PERSON] загинув, а позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ключиці. /а.с.6-9/ Після набрання вироком законної сили позивач звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. У березні 2016 року позивач отримала кошти у розмірі 5\~422 грн. 40 коп. на свій рахунок. /а.с.12/ У квітні 2016 року позивач звернулась до МТСБУ з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП, однак отримала відповідь з зазначенням того, що обов`язок по відшкодуванню шкоди покладений на особу, яка її заподіяла. Законом України\~ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено обов`язку МТСБУ відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну внаслідок ДТП. /а.с.17/ Ст. 1172 ЦК України передбачено, що відповідальність за шкоду, завдану фізичній чи юридичній особі рішеннями, діями або бездіяльністю працівника під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків покладається на юридичну особу, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах. Ст. 3 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» передбачено, що військові частини як суб`єкти господарської діяльності відповідають за шкоду, збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних чи юридичних осіб, державі. Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області встановлено, що водій [PERSON] на момент скоєння ДТП був військовослужбовцем та знаходився у службових відносинах з військовою частиною (польова пошта [NUMBER] ). /а.с.6-9/ Однак, позивачем не дотримано вимог ст.. 257 Цивільного Кодексу України, в якій зазначено, що загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Початок перебігу строків дата події - 16 вересня 2014 року, а з даним позовом позивач звернулась до суду 10 жовтня 2017 року, тобто позивачем було пропущено строк звернення до суду з позовною заявою. Під час розгляду справи позивачем не було заявлено вимоги про поновлення строків позовної давності. Ч.4 ст.267 ЦК України передбачено, що у разі заявлення стороною клопотання про застосування строків позовної давності сплив яких є підставою для відмови у позові. Викладене приводить суд до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed