Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення коштів, покликаючись на те, що з січня 2019 року відповідач безпідставно списує половину заробітної плати з його платіжної картки № [NUMBER] та з його другої зарплатної платіжної картки № [NUMBER] . З 08 січня 2019 року незаконно списані кошти в сумі 48449,50 грн. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 13 лютого 2017 року банку було відмовлено у задоволенні позову про стягнення з нього суми кредиту Апеляційним судом Львівської області з нього стягнуто на користь банку 3870,77 грн. Він неодноразово звертався з листами до Голови правління банку з вимогами припинити безпідставне списання коштів, однак дії відповідача продовжуються, кошти списуються. Діями відповідача йому спричинена моральна шкода, оскільки спричиняють йому психологічну напругу, його стан здоров`я погіршився. Просить суд стягнути на свою користь списані кошти з карток у розмірі 48449,50 грн., 48449,50 грн.- збитки у подвійному розмірі згідно ст.230 ч.2. ЦК України, також моральну шкоду в сумі 40000,00 грн. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позов заперечує у повному обсязі, покликається на те, що між сторонами існують договірні відносини, а тому позивач повинен сплачувати кредитні кошти. Вважає, що відсутні докази, що банк знімає кошти, крім того вважає, що моральна шкода відповідачем не спричинена позивачу. Просить у задоволенні позову відмовити. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що 20 вересня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та позивачем [PERSON] укладено кредитний договір №б/н, на умовах приєднання відповідача до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» шляхом заповнення та підписання сторонами анкети-заяви від 20 вересня 2013 року, відповідно до умов якого відповідач отримав від банку кредит у розмірі 4000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в сумі 3870,77 грн. боргу. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2019 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 07 травня 2020 року, стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на користь [PERSON] списані кошти за даним договором в сумі 37093,46 грн. за період з 23 січня 2017 року по 08 січня 2019 року. Як вбачається з пояснень позивача з карток № [NUMBER] та № [NUMBER] зняті кошти відповідачем в сумі 48449,50 грн. Крім пояснень позивача зазначене підтверджується Витягом з системи «Приват 24» по руху коштів та, крім того, представник відповідача не надав жодного спростування списання коштів по таких рахунках чи списання коштів у іншому розмірі. Окрім того, постановою Апеляційного суду Львівської області від 11 квітня 2018 року встановлено суму заборгованості за договором від 20 вересня 2013 року в сумі 3870,77 грн. боргу, однак відповідач АК КБ «ПриватБанк» продовжує списання коштів за даним договором, хоча відповідач не надав жодних інших доказів, що є будь-які інші рішення суду про наявність іншого боргу [PERSON] чи підписання сторонами умов щодо продовження умов вказаного договору. Згідно до ст.1073 ЦК у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Суд вважає, що банком безпідставно були списані з позивача кошти в сумі 48449,50 грн. з 08 січня 2019 року по 16 лютого 2021 року, а тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, суд вважає, що слід відмовити позивачу [PERSON] у стягненні даної суми у подвійному розмірі згідно до ст. 230 ч. 2 ЦК України, оскільки для спірних правовідносин така норма не застосовується. Крім того, суд також вважає, що слід відмовити позивачу у відшкодуванні моральної шкоди, оскільки між сторонами існували договірні відносини, яким не передбачено право клієнта банку на відшкодування моральної шкоди. Згідно з положеннями пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Правовідносини сторін випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг. Згідно зі статтею 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року у справі № 6-1575цс16. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своєчасткове ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Внаслідок наведеного, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 908,00 грн. судового збору.

Outcome: partial