Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача, на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 8483,38 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 25.04.2017 року, компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 24.04.2017 року вона була звільнена з підприємства на підставі п. 1ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, про що відповідачем було видано наказ №38 від 24.04.2017 року та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. При звільненні роботодавець не здійснив з позивачкою повного розрахунку по заробітній платі, і не здійснив його до часу розгляду справи у суді. 05.02.2018 року позивачка уточнила позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача суму нарахованої, але невиплаченої заробітної плати в розмірі 8483,38 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, з заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає можливим, провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, за відсутності відповідача. Дослідивши наявні в матеріалах справи\~\~докази, оцінивши їх у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом установлено, що [PERSON] працювала у Командитному товаристві «Запорізький завод високовольтної апаратури - Вакатов» і компанія», і 24.04.2017 року вона була звільнена з підприємства на підставі п. 1ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, про що відповідачем було видано наказ №38 від 24.04.2017 року та зроблено відповідний запис у трудовій книжці. Відповідно до ч.1\~ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч.1\~ст.21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 115 Кодексу законів про працю України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення закріплено в ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч. 1\~ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Судом установлено, що відповідач при звільненні [PERSON] не здійснив з нею повний розрахунок і не виплатив нараховану заробітну плату за період з грудня 2016 року по квітень 2017 року, яка складає 8483,38 грн., що підтверджується довідкою про доходи №663 виданою 26.06.2017 року Командитним товариством «Запорізький завод високовольтної апаратури Вакатов і компанія». Заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у вказаній сумі має місце і на момент розгляду справи по суті. Вiдповiдно до ст. 23 ЦК України особа мaє право на вiдшкодування моральної шкоди, завданої внаслiдок порушення її прав. Вiдповiдно до ст. 237-1 К3пП України вiдшкодування власником моральної шкоди працiвнику провадиться у разi, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав'язкiв i вимагають вiд нього додаткових зусиль для органiзацiї свого життя. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд вважає, що позивачем у справі надано докази, що обєктивно підтверджують завдання їй моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., оскільки порушення відповідачем прав позивача на отримання заробітної плати , поставило позивачку та її родину в скрутне матеріальне становище, яке пригнічує її стан, викликає неспокій та хвилювання, невизначеність на майбутнє. Згідно ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимим доказами, а тому підлягають задоволенню з вищенаведених підстав. Таким чином, на користь позивача підлягають стягненню: заборгованість по заробітній платі 8483,38 грн., моральна шкода в розмірі 5000,00 грн., а всього 13483,38 грн. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 640,00 грн.

Outcome: partial