Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив: змінити розмір часток у праві власності на квартиру [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS] визнати за позивачем право власності на 92/100 часток даної квартири; змінити розмір часток у праві власності на квартиру [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та визнати за відповідачами право власності на 8/100 часток даної квартири; припинити право власності [PERSON], [PERSON]на 8/100 часток квартири [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS]; визнати за позивачем право власності на 8/100 часток даної квартири; стягнути з позивача на користь відповідачів вартість 8/100 частки квартири [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS], в сумі 93 920,00грн., як компенсацію на частку спірної квартири. Позивач посилається на те, що у звязку з тим, що відповідачі в даній квартирі не проживають, комунальні послуги не сплачують, не дбають про квартиру. Позивач зазначає, що згоди з відповідачами про розмір грошової компенсації не досягнуто. Зазначає, що згідно договору дарування від 11.12.2015р. укладеного між [PERSON] та [PERSON], дарувальник подарувала та передала у власність, а обдарована прийняла в дар 63/100частини квартири [ADDRESS]. Співвласником 37/100 частини квартири є [PERSON], яка не зареєстрована та фактично не проживає в спірній квартирі. Від представника позивача надійшла заява про проведення розгляду справи за її відсутності, позов з урахуванням збільшення позовних вимог підтримує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Відзиву на позов не надали, явку представника не забезпечили. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 63/100 частки квартири [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування від 11.12.2015 р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 978.9 а.с.5-7) Співвласником іншої частки квартири 37/100 є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.1999р. Вказане підтверджується довідкою КП « Київського міського бюро технічної інвентаризації» № 062/14-3050 від 16.03.2018р.( а.сю.94). Відповідно до договору міни від 31.03.1999р. укладеного між [PERSON] та [PERSON], вбачається, що сторони набувають право власності: [PERSON] на 37/100 частин квартири [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS]. вказані частини квартири складаються із однієї жилої кімнати, загальною площею 16,1кв.м. та житловою-10,1кв.м., [PERSON] на 27/100 частин квартири [ADDRESS]( а.с.6). Відповідно до висновку № 03/06/18 судової будівельно-технічної та оціночно-технічної експертизи від 15.06.2018року, виділ в натурі належну [PERSON] частку квартири в розмірі 8/100 квартири [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS] не вбачається можливим; дійсна( ринкова) вартість квартири в розмірі 8/100 квартири [NUMBER], яка знаходиться за адресою [ADDRESS], станом на проведення експертизи, становить 93 920,00гривень( а.с.169-188). Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу положень статей21,24,41 Конституції України, статей319,358 ЦК Українивсі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначаєтьсяглавою 26 ЦК Україниз урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частина 3статті 358 ЦК Українизакріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідностатті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина другастатті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Частина 1 статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними протоколом № 11, проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, при вирішенні будь-якого спору, що виникає з реалізації права спільної часткової власності, крім спеціальних норм варто враховуватиі загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, у взаємозв'язку і поєднанні з принципом врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Для правильного вирішення спору за вимогами одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості цієї частки, виділ якої є неможливим, піддягає обов'язковому встановленню наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьоїстатті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідно до ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.1, 2, 3 ч.1 ст.365 Цивільного кодексу України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. За ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 року № 6-2784цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем. Позивач здійснила виплату компенсації вартості частки відповідачів на депозитний рахунок суду, що підтверджується квитанцією № 0.0.1278859398.1 від 25.02.2019р. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved