Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 07 лютого 2016 року померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина на домоволодіння, яке розташовано в с. Куликівка по вул. Центральна, 25 Герцаївського району Чернівецької області. Позивач, вважаючи себе єдиним спадкоємцем за заповітом у встановлений законодавством строк спадщину прийняв та звернувся до нотаріуса за для отримання свідоцтва про право на спадщину. Проте, нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. За таких обставин, просив визнати за ним право власності на спадкове майно. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та у своєму поясненні послався на те, що спірний житловий будинок відносився до суспільної групи колгоспний двір. Так як чоловік заповідачки помер значно раніше, то відповідно до діючого на той час законодавства спадщина після його смерті не відкривалася. Самі діти спадкоємниці задовго до прийняття Закону України «Про власність» у спірному господарстві не проживали, а тому втратили право на частку у майні колгоспного двору. Сам позивач після одруження припинив своє проживання у спірному господарстві, однак після смерті матері своєчасно прийняв спадщину відповідно до заповіту, але не може оформити її через відсутність документів на спірне домоволодіння. Щодо відповідачів [PERSON] та [PERSON] то вони на час смерті [PERSON] проживали окремо від неї, до нотаріуса не зверталися і спадщину не прийняли. Відповідач [PERSON] діючий у власних інтересах та представляючи інтереса відповідача [PERSON], проти задоволення позову заперечував та суду пояснив, що померла [PERSON] приходилась йому бабкою по лінії батька [PERSON] та відповідно є матірю відповідача [PERSON] [PERSON] він проживав у спірному господарстві з 1990 років протягом декількох років до часу його одруження, після чого перейшов жити у господарство дружини де проживає і по нині. На час коли він проживав у господарстві бабусі, ніхто з її дітей : сини [PERSON], [PERSON] та донька, [PERSON] (померла приблизно о 1965-1966 рр.) у спірному господарстві не проживали, в т.ч. і на час смерті [PERSON] Вважає, що оскільки своєю працею допомагав бабці [PERSON] у веденні господарства, то йому має належати відповідна частка у спірному майні як майно колишнього колгоспу, через що за позивачем не може бути оформлено право власності на усе майно. В частині прийняття спадщини по смерті бабки до нотаріальної контори не звертався. Щодо відповідача [PERSON], то останній проживає у Донецькій області і на похороні матері [PERSON] не був, хоча про її смерть він особисто повідомляв останнього по телефону. За словами [PERSON] він має намір в подальшому жити в господарстві батьків так як за місцем його нинішнього проживання провадиться антитерористична операція. Тому є необхідним зважити на інтереси [PERSON] Представник Куликівської сільської рада Герцаївського району Чернівецької області [PERSON] суду пояснив, що зі сторони сільської ради претензій до спірного майна відсутні. Суду пояснив, що вказане господарство відносилося до суспільної групи колгоспний двір, головою господарства якого значиться [PERSON], яка на час смерті проживала одна. Такі відомості наявні у сільській раді починаючи з 1991 року (часу утворення ради у складі Герцаївського району). За відомостями сільської ради, у спірному господарстві окрім її власниці було зареєстровано і місце проживання відповідача, [PERSON] з 1991 по 1996 роки. Щодо обліку осіб які проживали у спірному господарстві до 1991 року то вказане здійснювалося Турятською сільською радою Глибоцького району до складу якої входило с. Куликівка Герцаївського району до 1991 року. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові докази, встановив наступне. 19 січня 1961 року у с. Куликівка Герцаївського району Чернівецької області (на час смерті територія Турятської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області) помер [PERSON] батько позивача, про що свідчить витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (а.с. 116 - 117). Як вбачається з записів погосподарських книг Куликівської сільської ради Герцаївського району та Турятської сільської ради Глибоцького району, [PERSON] до часу смерті проживав у господарстві яке розташовано у с. Куликівка, нині, вул. Центральна, 25 Герцаївського району Чернівецької області. Вказане домогосподарство складалося з житлового будинку, який зареєстрований у сільській раді з 1947 року (за деякими відомостями 1948 року) та належало членам колгоспного двору, головою якого був сам [PERSON], а членами вказаного колгоспного двору були його дружина [PERSON] та їхні діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 14, 119 - 129). За змістом ч.ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами ЦК України 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати, або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. ЦК УРСР 1963 року був затверджений Законом СРСР «Про затвердження Цивільного кодексу Української РСР» від 18 липня 1963 року та введений в дію з 1 січня 1964 року. Приймаючи до уваги, член колгоспного двору помер до набрання чинності ЦК УРСР 1963 року то до вказаних спадкових правовідносин підлягає застосуванню Цивільний кодекс УРСР, затверджений постановою ЦВК УРСР від 16 грудня 1992 року. Відтак, твердження представника позивача з приводу того в контексті ст. 563 ЦК УРСР 1963 року спадщина після смерті [PERSON] не відкривалася є безпідставним з вищенаведених підстав. За вимогами статті 416 ЦК УРСР 1922 року допускається спадкоємство за законом і за заповітом. Стаття 418 ЦК УРСР 1922 року зазначає, що коло осіб, які закликаються до спадкування обмежується прямими низхідними (дітьми, онуками та правнуками) та пережившою дружиною померлого, а також непрацездатними та неімущими особами, які фактично перебували на повному утриманні померлого не менше одного року до його смерті. З урахуванням встановлених обставин та наведених норм законодавства, суд приходить до висновку, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому частку - 1/5 у колгоспному дворі яку успадкували в рівних частках його дружина [PERSON] та їх діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON], тобто по 1/20 кожний. Колгоспний двір припинив своє існування 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію [PERSON]акон України «Про власність». Відповідно до розяснень викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Судом встановлено, що відповідно до запису № 994 у погосподарській книзі виконавчого комітету Кулікивської сільської ради Герцаївського району станом на 1 січня 1991 року спірне господарство відносилось до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого були [PERSON] як голова сімї та [PERSON], тобто відповідач, як її онук (а.с. 14). За записами погосподарських книг Турятської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області станом на 1983 - 1990 роки у вищевказаному господарстві проживала сама [PERSON] - голова двору (а.с. 119 - 129). Таким чином, оскільки відповідач [PERSON] прожив у спірному господарстві менш ніж три роки до 15 квітня 1991 року, то він не набув прав та обовязків як член колгоспного двору, тобто не набув право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після його припинення. 07 лютого 2016 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконкомом Куликівської сільської ради Герцаївського району серії І-МИ № 153193 (а.с.8). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, в т.ч. і на житловий будинок. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України). Спадкодавець [PERSON] все майно яке належало їй на день смерті на випадок своєї смерті заповіла позивачу згідно заповіту від 22 липня 2010 року посвідченого секретарем Куликівської сільської ради Герцаївського району та зареєстрований в реєстрі за № 18 (а.с. 7) . Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [PERSON], позивач 03 березня 2016 року звернувся до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 38), проте через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, постановою нотаріуса від 01 вересня 2016 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 72 зворот, 73). За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за останньою, то вимоги позивача про визнання за ним право власності на житловий будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування за законом є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Посилання відповідача [PERSON] з приводу того, що син спадкодавця відповідач [PERSON] має намір повернутися до дому та вселитися до будинку батьків, суд не приймає до уваги, так як про обставини смерті матері останньому безпосередньо було відомо, проте з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звернувся. На підставі ст.ст. 120, 123, 563 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.ст. 1223, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: approved