Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що після укладення шлюбу 08 червня 1985 року з відповідачкою 1, разом з останньою почав проживати у домоволодінні [ADDRESS] , яке належало її матері [PERSON] . Після смерті останньої [INFO] власницею указаного домоволодіння на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом стала відповідачка 1. Вказав, що після смерті [PERSON] він разом з відповідачкою 1 спільними трудовими та грошовими затратами значно збільшили успадкований житловий будинок з надвірними спорудами, а саме самочинно переобладнали літню кухню у житловий будинок з прибудовою, самочинно побудували літню кухню, гараж, сарай, погріб, погрібник, вбиральню. Зазначив, що наразі шлюб між ним та відповідачкою 1 розірвано, остання переїхала проживати в інший будинок. Пояснив, що на початку серпня 2018 року відповідачка 2 повідомила йому про те, що на підставі договору дарування, укладеного між нею та відповідачкою 1, вона тепер є власницею домоволодіння [ADDRESS] . Вважає, що відповідачка 1 приховала від нотаріуса в момент вчинення правочину ту обставину, що з 2000 року по 2018 рік в період шлюбу з позивачем ними було здійснено ряд самочинних забудов, які на момент укладення договору дарування існували, але не були введені в експлуатацію. Оскільки самостійно не може ввести в експлуатацію будівлі, самочинно побудовані ним та відповідачкою 1, так як остання подарувала спірне домоволодіння відповідачці 2, просить суд визнати нездані в експлуатацію житловий будинок з прибудовою, який переобладнано з літньої кухні, літню кухню-сарай, гараж, сараї, погріб, погрібник, вбиральню, гараж (тимчасова будівля), огорожу, свердловину, зливні ями, замощення, що знаходяться по [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачкою 2 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що заперечує проти задоволення позовних вимог позивача, оскільки домоволодіння [ADDRESS] належало відповідачці 1 на праві особистої приватної власності. Вказала, що дійсно з моменту набуття права власності в порядку спадкування відповідачкою 1, останньою та позивачем було здійснено самочинне будівництво трьох сараїв і ремонт у літній кухні. Зазначила, що відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані об`єкти, не є об`єктами права власності, а тому не можуть бути предметом поділу. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. У судовому засіданні представник позивача пояснила, що між позивачем та відповідачкою 1 у 1985 році укладено шлюб, від шлюбу мають двох дітей. Після одруження почали проживати у будинку матері відповідачки 1. Після смерті останньої відповідачка 1 оформила спадщину та у 2000 році отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння в [ADDRESS] , який став її особистою власністю. В подальшому спільними трудовими зусиллями позивача та відповідачки 1 домоволодіння було збільшено. Зазначила, що на запит адвоката у КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» було виготовлено технічний паспорт станом на 2018 рік, з якого вбачається, які саме будівлі існували на день оформлення спадщини у 2000 році, а які збудовано за час шлюбу. Так, наприклад, будівля під літерою Д існувала як літня кухня, а у технічному паспорті 2018 року вона вже значиться як житловий будинок з прибудовою. Тобто, указана будівля вже набула статусу житлового будинку. Зазначила, що самочинно збудовані гараж (літ. К), літня кухня-сарай (літ. З), погрібник (літ. П), сараї (літ. М, Н), вбиральня (літ. О), гараж (тимчасова будівля, літ. Р), огорожа № 3-6, свердловина (літ. 7), зливні ями (№ 8, 9), замощення. Вказала, що станом на 2000 рік зазначених будівель не існувало, а факт добудови указаних будівель у період шлюбу позивача та відповідачки 1 встановлено рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року. Зазначила, що у 2018 році шлюб між останніми розірвано, відповідачка 1 переїхала проживати в інше приміщення за іншою адресою, а позивач залишився проживати в будинку [ADDRESS] . Крім того, зауважила, що позивач являється інвалідом ІІ групи. Пояснила, що у серпні 2018 року до указаного будинку приїхала відповідачка 2 та повідомила, що вона є власником цього будинку, а позич повинен робити усе так, як вона захоче. У зв`язку з чим було отримано інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з`ясовано, що 12 липня 2018 року відповідачка 2 стала власницею домоволодіння по [ADDRESS] . Також зазначила, що 14 червня 2019 року було у письмовому вигляді звернено до відділу регіонального розвитку містобудування та архітектури Черкаського району з заявою щодо введення в експлуатацію самочинно побудованого будівництва за указаною адресою, на яку отриману усну відповідь щодо можливості такого звернення лише власником житлового будинку та земельної ділянки. Вважає, що оскільки будівлі побудовано до 2015 року, то вони можуть вводитися в експлуатацію по спрощеній системі. Також зазначила, що земельна ділянка є у приватній власності та має цільове призначення - під забудову житлового будинку. Просить суд задовольнити позовні вимоги позивача. Позивач у судовому засіданні пояснення свого представника підтримав, вказавши, що переобладнання літньої кухні в будинок здійснювалося ним його працею та працею його друзів, яким він в свою чергу теж допомагав. Зазначив, що до літньої кухні підведено всі необхідні комунікації, а саме газ, світло, воду, каналізацію, встановлено лічильники. Просить суд задовольнити позовні вимоги. У судове засідання відповідачка 1 не з`явилася, хоча про час, дату та місце розгляду справи повідомлялася в установленому законом порядку, причин неявки суду не повідомила. Представник відповідачки 2 у судовому засіданні пояснив, що в розумінні ст. 376 ЦК України право власності на самочинне будівництво не набувається. Ввести в експлуатацію самочинне будівництво можливо, однак необхідно мати у власності земельну ділянку з кадастровим номером і цільовим призначенням. Вказав, що позивачем не надано жодного доказу щодо отримання будь-яких дозволів на переобладнання літньої кухні. Крім того, газовий котел встановлено самовільно, жодного дозволу на його установку отримано не було. Зазначив, що згідно технічного паспорту фундамент не розширено, тому вважає, що літню кухню не було переобладнано, відбувся лише ремонт. Вказав, що суттєвого поліпшення не відбувалося. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Також зазначив, що земельна ділянка виділялася під особисте селянське господарство, оскільки у наявності мається більше 15 соток. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Черкаським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, 08 червня 1985 року між позивачем та відповідачкою 1 укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Яснозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області. Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВК № 419329 від 30 травня 2000 року, відповідачка 1 успадкувала після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS] , що належав померлій на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого Черкаською держадміністрацією 20 травня 2000 року та зареєстрованого в Черкаському інвертарбюро за № 733 в кн. № 4. Зі свідоцтва вбачається, що жилий будинок під літ. «А-1» дерев`яний, обкладений цеглою, житлова площа 22.5 кв.м з надвірними спорудами: гаражем під літ. «Б», сараєм-гаражем під літ. «В», льохом під літ. «Г», літньою кухнею під літ. «Д, д», сараєм під літ. «Е, Ж», огорожею під № 1, криницею під № 2. Згідно з договорами дарування житлового будинку та земельної ділянки від 12 липня 2018 року відповідачка 1 безоплатно передала у власність, а відповідачка 2 прийняла у дар відповідно житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,4004 га за тією ж адресою, на якій знаходиться указаний будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Статтею 25 Кодексу про шлюб та сім`ю України встановлено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Поділ між подружжям об`єкта незавершеного будівництва з урахуванням ступеня його готовності за ст. 331 ЦК України є можливим лише за умови, що таке будівництво не є самочинним у розумінні ст. 376 ЦК України. За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої з умов, зазначених у ній. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекта або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України. Суд приходить до висновку, що спірне домоволодіння не вважається в розумінні законодавства незданою в експлуатацію будівлею, а збудовані у період часу з 2000 року по 2018 рік будівлі, а саме житловий будинок з прибудовою, який переобладнано з літньої кухні, літню кухню-сарай, гараж, сараї, погріб, погрібник, вбиральню, гараж (тимчасова будівля), огорожу, свердловину, зливні ями, замощення є самочинними. Даний факт не заперечується і самим позивачем. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Таким чином, норма ч. 1 ст. 376 ЦК України підлягає застосуванню й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої об`єкт набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо; розділ 3.4 Методичних рекомендацій № 146). При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Такий правовий висновок висловлено у постанові Верховного суду від 14 лютого 2018 року по справі № 209/3664/15-ц. Як вбачається з технічних паспортів на будинок [ADDRESS] , виготовленого 16 серпня 2018 року станом на 24 квітня 2000 року та виготовленого станом на 17 серпня 2018 року, у період часу з 24 квітня 2000 року по 17 серпня 2018 року самочинно збудовано житловий будинок літ. «Д-1» з прибудовою літ. «д» (переобладнано з літньої кухні), літня кухня-сарай літ. «З», гараж літ. «К», сараї літ. «М, Н». Суд констатує, що спірне домоволодіння містить реконструйовані та самочинно збудовані споруди. Відповідно до постанови Верховного Суду України у справі № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України. Крім того, рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 26 червня 2019 року вже розглядалося питання про визнання спірного житлового будинку з надвірними спорудами об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Даним рішенням встановлено факт самочинного збудування споруд на території успадкованого відповідачкою 1 домоволодіння та у задоволенні позову відмовлено. Разом з тим, позивач посилається на постанову Верховного Суду України у справі № 6-56цс12 від 20 червня 2012 року щодо визнання будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, однак указана в цій постанові правова позиція не підлягає до застосування в даній справі, оскільки судом у судовому засіданні встановлено, а позивачем та його представником підтверджено, факт самочинного будівництва споруд, що й зазначено у технічному паспорті від 17 серпня 2018 року, а не законно збудованих на підставі відповідних дозволів споруд, які ще не введені в експлуатацію. Суд констатує, що позивач знав і повинен був розуміти, що відповідачкою 1 право власності на домоволодіння [ADDRESS] набуте на підставі спадкування після смерті матері, а тому вважається її особистою приватною власністю. Разом з тим, хоча за період шлюбу і були реконструйовані та добудовані нові будівлі в указаному домоволодінні, вони були добудовані без відповідних дозволів, а тому є самочинними, відтак не можуть бути визнані об`єктом права спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed