Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищенаведеним позовом до відповідача в якому просив визнати недійсним договір купівлі - продажу (відступлення) частки у статутному (складеному) капіталі ТОВ «Мобільний термінал» від 10.03.2011 року, який був укладений між позивачем і відповідачем та визнати за ним право власності на частку у статутному капіталі ТОВ «Мобільний термінал» розміром 13 706,45 грн., що складає 36,55 % статутного (складеного) капіталу вищенаведеного товариства. Свої вимоги обґрунтовував тим, що оспорюваний договір був укладений під впливом тяжкої обставини яка виразилася у тому, що позивач отримав у ВАТ «Державний ощадний банк України» кредит у розмірі 3 400 000 грн., який передав третій особі - [PERSON] для розвитку нафтового бізнесу, за що отримав частку в ТОВ «Нафта - Сервіс». В свою чергу, [PERSON] обіцяв сплачувати кредит позивача за рахунок прибутків вказаного товариства. Після припинення ТОВ «Нафта - Сервіс» було створено нове підприємство - ТОВ «Мобільний термінал» 36,55% статутного капіталу якого, стало належати позивачу. З причин непогашення позивачем кредитної заборгованості, ВАТ «Державний ощадний банк України» почав ініціювати процедуру стягнення наявного боргу в примусовому порядку та звертати стягнення на заставне майно - будинок в якому проживає сім'я позивача та земельну ділянку на якій він розташований. У зв'язку із наявністю кредитної заборгованості позивач та третя особа [PERSON] домовилися про те, що позивач продає належну йому частку в ТОВ «Мобільний термінал» відповідачу [PERSON] за що фінансові зобов'язання перед ВАТ «Державний ощадний банк України» будуть виконані. Оскільки коштів для сплати наявного перед ВАТ «Державний ощадний банк України» боргу позивач не мав, а третя особа [PERSON] запропонував сплатити даний борг, позивач погодився укласти договір про продаж його частки в ТОВ «Мобільний термінал» відповідачу [PERSON] Вказував на те що ціна, яка зазначена в оспорюваному договорі не відповідає реальній вартості частки позивача в ТОВ «Мобільний термінал», що свідчить про її відчуження на вкрай невигідних для позивача умовах. Після укладення спірного договору [PERSON] так і не виконав взятих на себе зобов'язань, не сплатив боргу позивача перед ВАТ «Державний ощадний банк України», що свідчить про обман [PERSON] позивача. Зазначав, що у випадку якщо б [PERSON] не пообіцяв сплатити борг перед ВАТ «Державний ощадний банк України», то й позивач не відчужував би свою частку в статутному капіталі ТОВ «Мобільний термінал». Відмітив, що сукупність зазначених вище обставин дають підстави вважати, що оспорюваний договір слід визнати недійсним, оскільки він був укладений внаслідок обману та під впливом тяжкої для позивача обставини. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, однак судова кореспонденція повернулася на адресу суду із відміткою: «за закінченням встановленого строку зберігання». Позивач та його представник не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача та за результатами розгляду, ухвалення заочного рішення. Інші учасники в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, від третьої особи приватного нотаріуса Терехової К.І., на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності в якій вона пояснила, що оспорюваний договір було укладено відповідно до норм чинного законодавства України, на вигідних для сторін умовах та з метою досягнення реальних результатів. Відповідно до положень ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи, а за результатами ухвалити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача та його представника, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 06.06.2008 року між позивачем та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено договір відновлювальної кредитної лінії №885 відповідно до умов якого, позивачу було надано кредит в розмірі 3 400 000 грн. на споживчі потреби зі сплатою 18,5 % річних та строком погашення до 06.06.2018 року. В рамках забезпечення виконання зобов'язань за вказаним вище кредитним договором, 06.06.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON], яка є дружиною позивача було укладено договір іпотеки №1794 відповідно до умов якого, в іпотеку банку було передано належне [PERSON] нерухоме майно - житловий будинок, в якому проживає сім'я позивача та земельна ділянка на якій він розташований. Позивач стверджує, що кредитні кошти, які були отримані від ВАТ «Державний ощадний банк України» були передані третій особі [PERSON] для розвитку нафтового бізнесу у зв'язку із чим, позивач отримав 41% у статутному капіталі ТОВ «Нафта - Сервіс», а іншу частину у статутному капіталі отримав [PERSON]. Також зазначив, що під час отримання коштів від позивача, третя особа [PERSON] взяв на себе зобов'язання сплачувати кредит позивача за рахунок коштів, отриманих від діяльності підприємства. Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч.2, 3 ст. 60 ЦПК України). Враховуючи надані позивачем докази, суд не має змоги прийти до висновку про те, що ТОВ «Нафта - Сервіс» взагалі існувало і частки у його статутному капіталі були розподілені саме таким чином, про який він вказував. Крім цього матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що позивач взагалі вносив будь - які кошти до статутного капіталу ТОВ «Нафта - Сервіс» та займався діяльністю, як один із засновників вказаного товариства. Враховуючи відсутність у суду права самостійно збирати докази, та покладення цього обов'язку виключно на учасників процесу, суд не може вважати доведеною ту обставину, що позивач та третя особа [PERSON] були засновниками ТОВ «Нафта - Сервіс», а кошти отримані позивачем у кредит, були направлені на розвиток вказаного підприємства і внесені до його статутного капіталу. Суд не може взяти до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). З цих підстав, суд вважає не доведеною ту обставину, що третя особа [PERSON] взяв на себе зобов'язання виконувати кредитні обов'язки позивача по сплаті боргу перед ВАТ «Державний ощадний банк України» у зв'язку із начебто їх наданням позивачем на розвиток спільного із третьою особою підприємства. Відповідно до договору купівлі - продажу (відступлення) частки у статутному (складеному) капіталі ТОВ «Мобільний термінал» від 10.03.2011 року позивач передав у власність відповідача належну йому частку, яка складає 36,55 % статутного (складеного) капіталу ТОВ «Мобільний термінал» за 13 706, 45 грн.. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що дружина позивача [PERSON] дала свою згоду на продаж частки позивача у статутному капіталі ТОВ «Мобільний термінал». При укладенні спірного договору сторони гарантували, що укладення договору відповідає їх інтересам, не порушує права та інтереси третіх осіб, волевиявлення сторін є вільними, усвідомленими і відповідає їх внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для них обставин, помилки, обману чи насильства. Будь - які попередні домовленості сторін щодо предмету оспорюваного договору, які мали місце до його укладення і не відображені в його тексті, втрачають свою чинність, у тексті договору зафіксовано усі істотні умови щодо купівлі - продажу (відступлення частки), укладення договору відповідає дійсним намірам сторін, сторони однаково розуміють значення, умови договору та його правові наслідки, будь - які заперечення щодо кожної з умов договору у сторін та кожної з них відсутні, про що свідчать підписи сторін на договорі. Згідно із ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Позивач стверджував, що в оману його ввела третя особа - [PERSON], яка не є стороною оспорюваного правочину. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Враховуючи те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач взяв на себе зобов'язання виконати обов'язок позивача по сплаті отриманих в кредит коштів, за умови продажу ним своєї часки у статутному капіталі ТОВ «Мобільний термінал», а умови оспорюваного договору свідчать про протилежне, суд вважає недоведеною ту обставину, що позивача було введено в оману під час укладення оспорюваного ним договору, тому підстав для задоволення позову з цих підстав, суд не вбачає. Крім цього суд звертає увагу на те, що 10.03.2011 року відповідно до протоколу №10/03/2011 загальних зборів учасників ТОВ «Мобільний термінал» позивач підтвердив свою згоду про дійсність його намірів на відчуження належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «Мобільний термінал» відповідачу, що засвідчив своїм особистим підписом. Також суд звертає увагу на те, що третя особа [PERSON] відповідно до змісту вищенаведеного протоколу, подарував свою частку у статутному капіталі ТОВ «Мобільний термінал» відповідачу, що свідчить про відсутність в нього особистого інтересу в діяльності вищенаведеного підприємства. Дана обставина була відома позивачу, оскільки зазначений протокол засвідчений його особистим підписом. Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як на одну із підстав для задоволення своїх вимог позивач посилався на те, що вартість частки в статутному капіталі ТОВ «Мобільний термінал» яка була ним відчужена, є значно більшою за ціну, що вказана в оспорюваному договорі, тобто, договір укладався на вкрай невигідних для нього умовах. Згідно із ч. 1 ст. 144 ЦК України статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю складається із вкладів його учасників. Розмір статутного капіталу дорівнює сумі вартості таких вкладів. Статутний капітал товариства визначає мінімальний розмір майна товариства, що гарантує інтереси його кредиторів. Зі змісту наданого позивачем протоколу №10/03/2011 загальних зборів учасників ТОВ «Мобільний термінал», 100 % статутного капіталу товариства складає 37 500 грн., тому відчуження позивачем належної йому частки в статутному капталі за ціною, яка відповідає її вартості, не може свідчити про укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах. Крім цього суд звертає увагу на те, що сторони вільні в укладенні між собою договорів та вправі визначити їх ціну на власний розсуд, не зважаючи на можливу більшу або меншу реальну ціну предмету договору. Частиною 1 ст. 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. При уточненні судом підстав для задоволення позовних вимог, сторона позивача наполягала на наявності саме двох підстав для задоволення позову, які передбачені ст. ст. 230, 233 ЦК України. Враховуючи не надання позивачем жодного належного та допустимого доказу того, що відповідач взяв на себе зобов'язання сплатити наявний у позивача борг та сукупність тверджень позивача про вчинення оспорюваного правочину під впливом обману та під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, суд вважає недоведеною ту обставину, що такий правочин було вчинено з порушенням прав позивача. Сам факт відчуження позивачем належного йому майна, свідчить про намагання зібрати кошти для виконання ним своїх грошових зобов'язань перед його кредиторами. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною 1 ст. 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодних доказів, які б дали суду можливість встановити факт того, що за наявності інших обставин він би взагалі не укладав оспорюваного правочину, ним надано не було, так як і не було надано інших доказів на підтвердження його посилань які викладені у позовній заяві, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed