Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь його в рахунок повернення позики в розмірі 40908,12 грн. Позивач мотивує свої вимоги тим, що 23.01.2013 року між ним та відповідачем по справі склалися відносини, за умовою яких позивач передав, а відповідач взяв борг у суму в розмірі 1000 доларів США, а відповідач зобовязався повернути борг у розмірі 1700 доларів США після продажу свого автомобіля. В січні 2014 року позивач дізналася про те, що відповідач свій автомобіль продав, тому позивач звернулася до нього з письмовою вимогою про повернення боргу. Проте, відповідач грошей не повернув, чим порушив права позивача. Позивач подав до суду заяву, у якій зазначив, що просить позовні вимоги задовольнити та розглянути справу без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. У зв'язку з зазначеним, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали та відповідно до ч. 3, 4 ст. 10 ЦПК України сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснивши особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попередивши їх про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяючи здійсненню їхніх прав, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом достовірно встановлено, що позивач уклав з відповідачкою по справі у формі боргової розписки договір позики від 23.01.2013 року та надав грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які відповідач зобов'язувався повернути з продажу автомобіля [NUMBER], про що свідчить надана суду позивачем розписка ( а.с.4). Позивач направила відповідачу письмову вимогу від 13.01.2014 року про повернення боргу, натомість вказаний лист було повернуто за закінченням терміну зберігання. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути пред'явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Встановлений у розписці порядок визначення часу повернення позики не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України про строк та термін. Тому суд вважає, що у зобовязанні про повернення боргу строк такого повернення не визначено. Відповідно суд застосовує до таких вимог ч. 2 ст. 530 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошових зобов'язань. Як вбачається з матеріалів справи, позивач отримані кошти позивачу не повернув, чим порушив права позивача. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача суми боргу в сумі 1000 доларів США є обґрунтованими. Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 ст.533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом НБУ. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Оскільки станом на день ухвалення рішення курс НБУ гривні до долара США складає 26,462253 грн., то з відповідача підлягає стягненню борг в розмірі 26462,25 грн. В частині стягнення решти вимог щодо стягнення 700 доларів США, то така вимога задоволенню не підлягає, оскільки вказана сума не названа процентами в розписці та порядок її встановлення в розписці суперечить правовій природі процентів. Тому сума 700 доларів США не є процентами в розумінні ст. 536 ЦК України, а вимога про її стягнення задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони відповідно до задоволеної частини позову. На підставі наведеного та

Outcome: partial