Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за теплову енергію, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач є споживачем теплової енергії за фактичними договірними відносинами. Відповідач не уклав договір про надання житлово-комунальних послуг, тому позивачем надано послугу з теплопостачання без укладення письмового договору і відповідач повинен сплачувати вартість цієї послуги на підставі відкритого на його ім'я особового рахунку. Відповідач протягом опалювальних періодів не оплачував за постановлену теплову енергію, тому станом на 1 вересня 2013 року виникла заборгованість в сумі 4992,91 грн., яку просив стягнути з відповідача. Рішенням Олександрійського районного суду Донецької області від 06 лютого 2014 року позовні вимоги ОКП «Донецьктеплокомуненерго» задоволені частково: стягнуто з [PERSON] заборгованість за теплову енергію за період з 1 січня 2011 року по 01 вересня 2013 року в сумі 3853 грн. 38 коп., та судовій збір у розмірі 229 грн. 40 коп. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що по вимогам по стягненню заборгованості до 01.01.2011 року вже сплинула позовна давність, про застосування якої заявлено відповідачем, тому на підставі наданого позивачем розрахунку заборгованості в межах строку позовної давності з 1 січня 2011 року стягнув на користь підприємства 3853 грн. 38 коп. В апеляційній скарзі ОКП «Донецьктеплокомуненерго» ( далі підприємство), посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Зазначає у скарзі, що відмова суду у стягненні боргу станом на 01 вересня 2013 року в сумі 4 992, 91 грн. - є безпідставною тому, що згідно роздруківки даних особистого рахунку у колонці «оплата» зазначено, що відповідачем була здійснена оплата 20 і 31 жовтня 2005 року в розмірі 187,14 грн. та 201,53 грн. Вважають, що відповідач визнав борг, який утворився за ними до 01 вересня 2010 року. Дані факти вказують про переривання строку позовної давності і дають законні підстави для стягнення боргу в сумі 4992,91 грн., а ні в сумі визначену судом першої інстанції. Сторони до апеляційного суду не з'явилися. У листі представник позивача, діючий за довіреністю, апеляційну скаргу підтримала і просила задовольнити. Відповідач про час та місце розгляду скарги був повідомлений відповідно до ч.5 ст.74,ч.3 ст. 76 ЦПК України належним чином і завчасно. Апеляційний суд визнає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що відповідач мешкає за адресою: [ADDRESS]. Згідно даних Олександрівського районного комунального підприємства «Олександрівське БТІ» за відповідачем [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS] в рівних частках по ? кожному. Відповідно до виписки з особистого рахунку № [NUMBER] відкритого на ім'я відповідача, останній є споживачем послуги централізованого опалення, який оплачує несвоєчасно і не в повному обсязі її вартість. Станом на 1 вересня 2013 року має заборгованість за період з липня 2004 року по серпень 2013 року включно в сумі 4992,91грн. без урахування суми боргу вт розмірі 1267,69грн., яка вже була предметом судового розгляду Ухвалою судді Олександрійського районного суду Донецької області від 24 жовтня 2013 року відмовлено у прийнятті заяви підприємства про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості за послуги теплопостачання в розмірі 4992,91грн. 06 лютого 2014 року відповідач подав до суду заяву, у якій він був згодний із вимогами позивача в межах строку позовної давності, а саме, з 01.01.2011 в сумі 527,89грн. і просив розглянути позов без його участі. Суд першої інстанції, прийняв до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності, задовольнив позов в межах 3-и річного строку до дати звернення підприємства до суду із позовом. Згідно до нарахувань за особовим рахунком за період з 1 січня 2011 року по 1 вересня 2013 року відповідачу надано послуги з постачання теплової енергії на суму 3853,38 грн., яку стягнув на користь підприємства. Апеляційний суд не може погодитися з таким висновками суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права. Вирішуючи спір суд першої інстанції, правильно встановив, що між сторонами існують договірні правовідносини з приводу надання підприємством послуги централізованого опалення в приміщення будинку [ADDRESS], на яку право власності у розмірі ? частки зареєстровано за відповідачем. Підприємством пред'явлено вимога до одного з співвласників квартири - відповідача, як до споживача, на якого відкрито єдиний особистий рахунок №[NUMBER]. За змістом ст.ст.358,369 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників,які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. У зв'язку з приведеним, апеляційний суд погоджується з тим, що на відповідача, як на співвласника квартири - споживача на якого відкрито єдиний особистий рахунок щодо нарахування вартості послуги теплопостачання,може бути покладено матеріальну відповідальність перед підприємством шляхом стягнення з нього суми заборгованості. Апеляційний суд визнає хибним висновок суду першої інстанції, що початок строку з якого слід застосовувати позовну давність є 1 січня 2011 року, та неправильним визначений судом розмір суми заборгованості. Відповідно до ст.251,261, 264 ЦК України строком позовної давності є певний період у часі, і спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події з якою пов'язано його початок. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Вперше до суду підприємство звернулось в жовтні 2013 року із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 4992,91грн. В задоволенні цієї заяви відмовлено ухвалою судді Олександрійського районного суду Донецької області від 24 жовтня 2013 року. Відмовляючи у прийнятті даної заяви, суддя виходив з того, що 25.02.2008р. на користь підприємства вже стягнуто сума боргу в розмірі 1267,69грн., а зазначений у заяві розмір заборгованості 4992,91грн не відображає врахування вже вирішеної судом суми боргу. За правилами ч.2 ст.101 ЦПК України підприємство звернулось до суду в позовному порядку 06.01.2014р. Таким чином, при застосуванні на підставі ч.4 ст.267 ЦК України позовної давності,заявлені вимоги в межах строку позовної давності підлягають задоволенню починаючи з жовтня 2010 року. Частиною 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 р. N 630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Система оплати послуг (щомісячна або авансова) та форма оплати послуг (готівкова або безготівкова) визначаються у договорі між споживачем і виконавцем. Приймаючи до уваги встановлений законодавством кінцевий строк внесення оплати за послугу теплопостачання не пізніше 20 числа наступного місяця, який наступає за розрахунковим, період з якого відповідач повинен сплатити послуги централізованого опалення в межах строку позовної давності розпочинається з жовтня 2010 року. Згідно розрахунку боргу станом на 01.05.2007р. розмір заборгованості становив 1267,69грн. Ця сума боргу вирішена в судовому порядку і за судовим рішенням від 25.02.2008р. стягнута з відповідача. Сума заборгованості представлена підприємством з липня 2004 року по серпень 2013 року розрахована в розмірі 4992,91грн., з урахуванням самостійно сплачених відповідачем сум в жовтні 2005 року в розмірі 388,67грн., проведених у цей період перерахунків щомісячного платежу на суму 586,7грн. та отриманих сум по виконавчим листам за період з червня 2010 по квітень 2012 року на суму 4361,46грн. В межах позовної давності з жовтня 2010р. по серпень 2013р. відповідач повинен був сплатити 4517,22грн. В цей період окрім сум стягнутих за виконавчими листами, інших сум не надходило. Отже, в межах строку позовної давності підприємству підлягає відшкодувати борг на суму 4517,22грн. Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування позовної давності через добровільну сплату відповідачем у жовтні 2005 року платежу на суму 388,67грн. не заслуговує уваги, бо після внесення відповідачем даною суми на рахунок підприємства за правилами ст.264 ЦК України відбулось переривання перебігу позовної давності і цей строк розпочався заново. Як вже приводилось вище початок 3-и річного строку за який підлягає задоволенню позовні вимоги - жовтень 2010 року. Але доводи скарги про невірний підрахунок судом першої інстанції суми заборгованості, яка за вказаний період підлягає стягненню на користь підприємства є обґрунтованими і тому заслуговують уваги. Ураховуючи приведене, апеляційний суд визнає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення початку періоду, за який позовні вимоги слід задовольнити та визначення суми заборгованості за цей період ухвалено без дотримання ст. 213 ЦПК України і тому підлягає зміні. На підставі викладеного апеляційний суд відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції в цій частині змінює та ухвалює нове рішення, яким стягує з відповідача на користь позивача заборгованість за послугу централізованого теплопостачання у період з жовтня 2010 року по 01 вересня 2013 року в сумі 4517грн.22 коп. Рішення в іншій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для скасування в межах доводів апеляційної скарги не має.

Outcome: partial