Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що, йому на праві власності на підставі договору дарування житлового будинку від 23 червня 2006 року належить будинок під номером [ADDRESS]. У даному будинку він прописав відповідача. Будинком для проживання відповідач не користується, членом його сім'ї ніколи не була. З січня 2009 року відповідач в будинку не проживає, проте залишається зареєстрованою в ньому. Фактом реєстрації відповідач порушує його права власника житла, просив усунути перешкод у здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 28 вересня 2018 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі. Відповідач відзиву на позов не подала. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали. В обґрунтування заявлених вимог послалися на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, відповідач не з'явилася до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надала, враховуючи правила ст.ст. 210, 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Житло є невід'ємною складовою особистого життя людини. Вона має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його. Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, стаття 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відомої як Європейська конвенція з прав людини, комплексно декларує зазначені права. Зокрема, в ній зазначено: «Кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції». У статті 379 ЦК України наведено поняття житла - житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Однак, реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК), членів його сім'ї (стаття 405 ЦК України, стаття 156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (стаття 810 ЦК України, 61 ЖК України), членів його сім'ї (статті 816 ЦК України, статей 64, 160 ЖК України) тощо. Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач є власником будинку під номером [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються договором дарування житлового будинку, посвідченим 23 червня 2006 року державним нотаріусом Миронівської районної державної нотаріальної контори Шепітко В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 3675, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 11236062, виданим Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 14 липня 2006 року. Відповідач була зареєстрована в даному будинку за згодою власника. Вказані обставини зазначені позивачем, його представником, підтверджені даними довідки № 02-33/447 від 05 вересня 2018 року, виданою Маслівською сільською радою Миронівського району Київської області. В судовому засіданні встановлено, що жодних угод чи домовленостей щодо вселення відповідача в будинок та проживання в ньому між сторонами не мало місця. Сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони ніколи не вели спільного господарства, не мали взаємних сімейних прав та обов'язків. Такі обставини повідомлені позивачем, його представником, підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Допитаний судом свідок [PERSON] показав, що є сусідом позивача, знає відповідача, проте ніколи у будинку позивача її не бачив. Свідок [PERSON] показала, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї позивача, у належному йому будинку ніколи не проживала. Із актів обстеження житлово-побутових умов позивача від 21 червня 2018 року, 31 липня 2018 року, 31 липня 2018 року, 06 вересня 2018 року, 05 жовтня 2018 року, вбачається, що [PERSON] в будинку позивача під номером [ADDRESS] не проживає, її особистих речей в будинку не виявлено. Факт не проживання відповідача у будинку позивача підтверджується даними довідки № 02-33/447 від 05 вересня 2018 року, виданою Маслівською сільською радою Миронівського району Київської області. В даному випадку порушені права власника будинку підлягають захисту шляхом усунення перешкод у праві користування власністю. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Позивачем належними та допустимими доказами доведено ті факти, що відповідач спільно з власником спірного будинку не проживала, спільним побутом не була пов'язана; не є членом сім'ї власника будинку. За встановлених обставин спір підлягає вирішенню з підстав статей 383 та 391 ЦК України. Згідно з частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку під номером [ADDRESS], відповідач не набула право користування належним позивачу житловим приміщенням на підставі правочину або закону. Судом встановлено факт об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні позивачем як власником своїх правомочностей,тому позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України.

Outcome: approved