Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Дана квартира неприватизована, в ній також зареєстрований його син - відповідач по справі, який з березня 2017 року по теперішній час за вказаною адресою не проживає, його особисті речі в квартирі відсутні, обов`язки по сплаті комунальних послуг та утримання квартири він не виконує. Оскільки реєстрація відповідача порушує право користування позивача вказаною квартирою, а саме у нього відсутня можливість приватизувати квартиру та оформити субсидію на покриття виплат за комунальні платежі, він просить позбавити права користування житловим приміщенням відповідача. Ухвалою від 04 грудня 2020 року справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання, встановлено відповідачу строк для надання відзиву. Ухвалою від 10 березня 2021 року підготовче судове засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання позивач не з`явився, в позовній заяві просив справу розглядати без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував про що надав заяву від 12 травня 2021 року. В судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України. У визначений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не направив. Клопотань про відкладення розгляду справи від учасників не надходило. З урахуванням положень ст. ст. 223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні обставини. З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 12 листопада 2020 року в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). З довідки № 401, від 11 листопада 2020 року виданої КП «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 5» вбачається, що відповідач в квартирі за адресою [ADDRESS] не проживає з березня 2017 року і по теперішній час (а.с. 8). До даних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права. За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує легітимну мету, не здійснюється згідно із законом та не може розглядатись як необхідне в демократичному суспільстві (рішення у справі «МакКанн проти Сполученого Королівства»). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира або інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати норми Житлового кодексу УРСР, оскільки, спірна квартира не є власністю позивача і спір не стосуються визнання втратившим право на житло члена сім`ї власника житлового помешкання. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутньої особи може бути продовжено наймодавцем, а у разі спору - судом. Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Системний аналіз статей 71, 72 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У відповідності до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад встановлений ст. 71 ЖК УРСР строк, судом не встановлено перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивача чи інших осіб, або умов, які б унеможливлювали проживання відповідача за вказаною адресою, обставини викладені в позові відповідачем не спростовані, реєстрація останнього у спірній квартирі створює позивачу перешкоди у реалізації належних йому прав, у зв`язку з чим вказане порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З огляду на зазначене, суд вважає позов обґрунтованим та таким що підлягає задоволенню. На підставі ст.ст. 9, 71, 72 ЖК УРСР та ст. ст. 10-13, 81, 258-259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд -

Outcome: approved