Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом; просить стягнути на свою користь невиплачену одноразову допомогу при звільненні у розмірі 4000 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 218000 грн. В обґрунтування\~позовних вимог\~зазначив,\~що він\~працював на\~підприємстві відповідача,\~18\~січня 2011\~року був\~звільнений за\~власним бажанням\~у зв`язку\~з виходом\~на пенсію\~за ст.\~38\~КЗпП України.\~Пропрацював у\~відповідача більше\~18\~років.\~При звільненні\~відповідач зобов`язаний\~був виплатити\~вихідну допомогу\~на підставі\~п.\~6.1.\~Галузевої угоди\~гірничо-металургійного\~комплексу України\~на 2007-2008\~роки в\~розмірі двомісячної\~заробітної плати.\~Відповідно до\~зазначеного пункту\~Галузевої угоди\~власник за\~рахунок коштів\~підприємства у\~порядку та\~на умовах,\~передбачених колективним\~договором,\~зобов`язується:\~виплачувати працівнику\~при виході\~на пенсію\~одноразову допомогу\~в розмірі,\~залежному від\~стажу його\~роботи на\~підприємстві,\~але не\~менше:\~від 15\~до 20\~років \~двомісячної заробітної\~плати.\~Тому розмір\~вихідної допомоги,\~яку повинен\~був виплатити\~відповідач,\~становить приблизно\~4000\~грн.\~Крім того,\~відповідач зобов`язаний\~виплатити позивачу\~середній заробіток\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні,\~оскільки ст.\~116\~КЗпП України\~передбачено,\~що при\~звільненні працівника\~виплата всіх\~сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~проводяться в\~день звільнення.\~Відповідно до\~ст.\~117\~КЗпП України\~в разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. Таким чином, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 18 січня 2011 року по 01 березня 2020 року у розмірі 218000 грн. Представник відповідача надав відзив на позов. У відзиві зазначає, що позивач був звільнений з підприємства відповідача у віці 50 років 18 січня 2011 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію згідно зі ст. 38 КЗпП України. Позивач зазначає в своїй позовній заяві, що він мав право при звільненні на виплату одноразової вихідної допомоги в розмірі двомісячної середньої заробітної плати на тій підставі, що пропрацював на підприємстві більше ніж 15 років. Але з таким твердженням відповідач не погоджується у зв`язку з тим, що відповідач у своїй роботі керується Колективним договором, який укладається відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди» з метою регулювання виробничих, трудових та соціально-економічних відносин, узгодження інтересів найманих працівників і власників та уповноважених ними органів. На момент звільнення позивача діяв Колективний договір на 2010-2011 роки, укладений між Генеральним директором Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (назва підприємства на той час) та трудовим колективом в особі первинної організації профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат». Відповідно до пункту 7.13 Колективного договору одноразова допомога виплачується працівникам при виході на пенсію за власним бажанням, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 років до 15 років середньомісячна заробітна плата; від 15 до 20 років 2 середньомісячні заробітні плати; від 20 років і більше років 3 середньомісячні заробітні плати. Позивач на момент звільнення у зв`язку з виходом на пенсію не досяг загального пенсійного віку для чоловіків, тому за умовами чинного на той час Колективного договору не мав права на виплату одноразової вихідної допомоги. Основним доказом позивач зазначає Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу на 2007-2008 роки, згідно з п. 6.1 якої, на думку позивача, відповідач повинен був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі двомісячної заробітної плати. Зазначає, що відповідач не є стороною угоди і, відповідно, її підписантом. Згідно з п. 1.6 чинного Статуту відповідача Товариство з моменту його державної реєстрації є юридичною особою, створеною за законодавством України, має відокремлене майно, самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в банківських установах. Відповідно до п. 17.2 Статуту від імені Товариства діє Генеральний директор Товариства, який представляє його інтереси перед юридичними та фізичними особами, державою, державними та громадськими установами, вчиняє від імені Товариства правочини та інші юридично значимі дії. Враховуючи, що Галузева угода не була підписана Генеральним директором відповідача як представником відокремленої юридичної особи, тому твердження позивача стосовно того, що «Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки поширюється на відповідача» є помилковим і не відповідає дійсності. Вважає, що твердження позивача щодо того, що він мав право при звільненні на вихідну допомогу в розмірі двох середньомісячних заробітних плат є безпідставними і необґрунтованими. Щодо вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зазначає на відсутність у позивача права на вихідну допомогу і тому така допомога при звільненні йому не нараховувалася. Одноразова вихідна допомога не є заробітною платою в розумінні Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України № 5 від 13.01.2004. Відповідно до пункту 3.6 Інструкції одноразова допомога працівникам, які виходять на пенсію, згідно з діючим законодавством та колективними договорами, відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. Таким чином, на думку представника відповідача, вихідна допомога при звільненні на пенсію відноситься до інших виплат, які не входять до фонду оплати праці, і, відповідно, не відноситься до заробітної плати, позивач не може вимагати стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати зарплати. До того ж, представник відповідача вважає, що до спірних правовідносин судом повинен бути застосований тримісячний строк на звернення до суду, який, на думку відповідача, був пропущений без поважної причини. Тим більше, що в позовній заяві не зазначено поважні причини пропуску цього строку з посиланнями на відповідні докази. Також зазначає, що позивачем не правильно здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки, сума є занадто завищеною. Просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Також надав окрему заяву про застосування строків на звернення до суду із зазначенням мотивів, аналогічних викладеним у відзиві. Представник позивача надав відповідь на відзив. Зазначає, що твердження представника відповідача про те, що ПРАТ «ІНГЗК» не є стороною Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки і її підписантом, а тому позивач не має право на вихідну допомогу в розмірі суперечать приписам чинного законодавства. Так, пунктом 1.2 Галузевої угоди передбачено, що угоду укладено з метою удосконалення виробничих, трудових та соціально-економічних відносин між сторонами, об`єднання їх зусиль для підвищення ефективності роботи підприємств і посилення соціального захисту працівників. Група Метінвест міжнародна вертикально інтегрована гірничо-металургійна компанія, що володіє 24 підприємствами в Україні, Європі та США й здійснює видобування руди та вугілля, виробництво коксу, виплавку сталі та виробництво плоского, сортового й фасонного прокату, виготовлення труб великого діаметру та іншої продукції. Керівництво активами групи здійснює керуюча компанія Групи ТОВ «Метінвест Холдинг». На офіційному сайті МЕТІНВЕСТ розміщено вищезазначену інформацію. Крім того, з інформації на сайті видно, що у 2006 році ВАТ «ІнГЗК» увійшов до складу вертикально-інтегрованої компанії ТОВ «МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ». Отже, відповідач є складовою частиною ТОВ «МЕТІНВЕСТ ХОЛДИНГ». Також не погоджується з твердженнями представника відповідача про необхідність керування виключно положеннями колективного договору, за умовами якого позивач не мав права на вихідну допомогу. Зазначає, що з урахуванням приписів Закону України «Про колективні договори і угоди», а також сталої судової практики, твердження відповідача є безпідставними з огляду на те, що такі положення звужують права працівника в частині отримання належної компенсації при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. Щодо посилання представника відповідача на пропуск позовної давності зазначає, що це твердження є помилковим, зважаючи на положення закону України «Про оплату праці», ст. 117, 233 КЗпП України, спираючись на висновки, викладені в рішеннях суду касаційної інстанції з аналогічних спорів. Вважає, що, опираючись на сукупність чинників, а також значну соціальну вразливість осіб пенсійного віку, які за час своєї роботи працювали у шкідливих умовах, рівень впливу таких факторів на життя та здоров`я позивача, вбачається, що порушення права позивача на отримання одноразової вихідної допомоги при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію призвело до порушення не тільки його права в розумінні КЗпП України, а й до порушення Конституції України з боку відповідача і спотворення норми прямої дії (ст. ст. 3, 46 Конституції України). 01.07.2020 на адресу суду надійшла заява представника позивача про збільшення позовних вимог: просить стягнути з відповідача одноразову допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 9273,15 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 487841,20 грн; витрати на правову допомогу 17000 грн. Ухвалою Інгулецького районного суду місті Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року за клопотанням представника позивача у відповідача\~витребувано \~ довідку (відомості) про розмір середньої заробітної плати позивача станом на дату його звільнення у зв`язку з виходом на пенсію. Ухвалою від 21 вересня 2020 року за клопотанням представника відповідача витребувано належним чином завірену копію Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Судом постановлена ухвала про розгляд справи без його участі. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи за його відсутність. Повноваження адвоката Зеркіна А., як представника позивача, за станом на 01.01.2021 року закінчилися. У зв`язку із викладеним суд ухвалив розглядати справу в порядку письмового провадження. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. У періоди з 08.05.1979 по 01.08.1979, з 28.08.1979 по 01.01.1980, з 04.02.1980 по 05.08.1980, з 31.12.1982 по 01.06.1983, з 29.01.1988 по 31.07.1995, з 07.12.1995 по 15.12.1998, з 27.08.2004 по 18.01.2011 [PERSON] працював на підприємстві відповідача. 18.01.2011 звільнений за власним бажанням згідно зі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію (а с. 9-12). У день звільнення з позивачем проведено розрахунок належних до виплати нарахувань, серед яких вихідна допомога відсутня (а.с. 22). Середня заробітна плата [PERSON] за період з 01.11.2010 по 31.12.2010 становить 4623,92 грн; середньоденна 205,51 грн; планова кількість відпрацьованих робочих змін 22,5 (а. с. 155, 157). 27 лютого 2007 року за реєстровим номером 12 в Міністерстві праці та соціальної політики України зареєстровано Галузеву угоду гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 року (далі Галузева угода). Угоду підписали: Від сторони власників: -Міністр промислової політики України А. Головко; -Голова Фонду державного майна України В. Семенюк; -Голова Ради Всеукраїнського об`єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу «Федерація металургів України» В. Харахулах; -Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» І. Сирий; -Повноважний представник групи підприємств, що виробляють металопродукцію Голова ради директорів «УкрФА» П. Кравченко; -Генеральний директор асоціації «Укрвогнетрив» [PERSON] ; -Генеральний директор об`єднання «Укрметиз» І. Буравльов; -Генеральний директор об`єднання «Укркольормет» [PERSON] ; -Генеральний директор асоціації «Укркокс» [PERSON] ; -Генеральний директор об`єднання «Укртрубопром» Л. Ксаверчук. Від сторони ПМГУ: Голова Центрального комітету В. Казаченко. Відповідно до п. 1.4. Галузевої угоди угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали трудові договори з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності і господарювання, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, на осіб, що потребують особливої соціальної підтримки згідно з п. 6.14. Пунктом 1.7. Галузевої угоди передбачено, що норми і положення угоди є обов`язковими для застосування як мінімальні гарантії при укладанні колективних договорів на підприємствах, що знаходяться в сфері дії сторін, які її підписали. Відповідно до п. 1.13. Угода набирає чинності з 01 січня 2007 року і діє до укладення нової угоди або перегляду цієї угоди в цілому або окремих її положень. Пунктом 6.1. Галузевої угоди передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі роботи … від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати - (а. с. 120). Відповідно до пункту 7.13 Колективного договору на 2010-211 року, укладеного між генеральним директором Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» та первинною організацією профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості Відкритого акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» виплачується працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років), при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на комбінаті: від 7,5 років до 15 років середньомісячну заробітну плату; від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати; від 20 років і більше років три середньомісячні оклади (а.с. 52-54). Викладеним обставинам відповідають обставини, що регулюються ст.ст. 97, 116, 117, 233, 238 КЗпП України. При цьому судом перевірено строки звернення з позовом до суду. Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена\~статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2013 від 15.10.2013 року надано офіційне тлумачення положення ч. 2 ст. 233 КЗпП України та ст.ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці»; роз`яснено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Відповідно до вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку, провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Відповідно до\~ч.ч.\~1,\~3\~ст.\~2\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» колективний\~договір укладається\~на підприємствах,\~в установах,\~організаціях незалежно\~від форм\~власності і\~господарювання,\~які використовують\~найману працю\~і мають\~право юридичної\~особи. Угода\~укладається на\~національному,\~галузевому,\~територіальному рівнях\~на двосторонній\~або тристоронній\~основі: на\~національному рівні\~-\~генеральна угода; на\~галузевому рівні\~-\~галузеві (міжгалузеві)\~угоди; на територіальному рівні - територіальні угоди. Частиною 2\~ст.\~3 Закону України «Про колективні договори і угоди» визначено, що сторонами колективних угод є сторони соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. Відповідно до приписів частин 1, 5, 8 статті 4 Закону України «Про колективні договори і угоди» право на ведення переговорів і укладення колективних договорів, угод надається сторонам соціального діалогу, склад яких визначається відповідно до законодавства про соціальний діалог. За наявності на національному, галузевому, територіальному рівнях кількох репрезентативних відповідно до законодавства України про соціальний діалог суб`єктів профспілкової сторони та сторони роботодавців для ведення переговорів і укладення угоди відповідного рівня вони повинні сформувати спільний представницький орган. Спільний представницький орган сторони профспілок, роботодавців може вести переговори та укладати колективні угоди відповідного рівня за дорученням його членів, які є репрезентативними відповідно до законодавства України про соціальний діалог. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до ч.ч. 1, 11 ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Галузеві (міжгалузеві) і територіальні (обласні та республіканська) угоди підлягають повідомній реєстрації в установленому порядку центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері трудових відносин, а колективні договори і територіальні угоди іншого рівня - місцевими органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про організації роботодавців, їх об`єднання, права і гарантії їх діяльності» організації роботодавців, їх об`єднання відповідно до законодавства беруть участь у веденні переговорів з укладення колективних договорів і угод та у межах своїх повноважень укладають колективні договори і угоди, здійснюють контроль та забезпечують їх виконання. ПрАТ «Інгулецький\~гірничо-збагачувальний\~комбінат» відноситься\~до підприємств\~металургійної і\~гірничодобувної промисловості\~України.\~Тому умови\~Галузевої угоди\~на підставі\~ст.\~5 Закону\~України «Про\~колективні договори\~і угоди» розповсюджується на ПРАТ «ІНГЗК». Зважаючи на викладене, Угода поширюється на позивача як на такого, який уклав трудовий договір з підприємством гірничо-металургійного комплексу України (п. 1.4 Угоди). Тому твердження представника відповідача про те, що умови Угоди не розповсюджуються на ПРАТ «ІНГЗК», суд відхиляє як безпідставні. Щодо посилання представника відповідача про необхідність застосування умов колективного договору суд зазначає таке. Позивач на момент виходу на пенсію за власним бажанням мав стаж роботи у відповідача більше 15 років, на нього розповсюджується дія пункту 6.1.Галузевої угоди та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двомісячної середньої заробітної плати. Відповідачем не здійснена виплата позивачу вихідної допомоги з посиланням на недосягнення позивачем пенсійного віку, як це передбачено умовами колективного договору. Статтею 16 КЗпП України\~визначено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов Галузевої Угоди (виконання якої є обов`язком відповідача) а не Колективного договору ( положення якого погіршують становище працівника). Статтею 116\~КЗпП України\~передбачено,\~що при\~звільненні працівника\~виплата всіх\~сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до приписів ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, позивач має право на виплату вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100\~затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на\~число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячна заробітна\~плата обчислюється\~виходячи з\~виплат за\~останні два\~календарні місяці\~роботи,\~що передують\~події,\~з якою\~пов`язана відповідна\~виплата,\~\~якщо\~протягом останніх\~двох календарних\~місяців працівник\~не працював,\~середня заробітна\~плата обчислюється\~виходячи з\~виплат за\~попередні два\~місяці роботи. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Із розрахунку збільшених позовних вимог вбачається, що його представник, розраховуючи суму невиплаченої вихідної допомоги, керувався розміром\~середньомісячної заробітної плати (розмір якої визначив у 636 грн 57 коп.), помноженої на кількість середніх заробітних плат, передбачених п.6.1 Галузевої Угоди 636,57 грн х 2 = 9273,15 грн. \~На думку позивача та його представника, розмір середнього заробітку за затримку розрахунку становить 487\~841,20 грн (загальна кількість робочих днів з 19.01.2011 по 23.06.2020 2359 помножена на середньоденну зарплату 206,08 грн). Суд не погоджується з такими розрахунками позивача та вважає, що сума, яку мав виплатити відповідач в день звільнення позивача у зв`язку з виходом на пенсію складає 9247\~гривень 84\~копійки (середньомісячний заробіток 4623,92 грн х 2 місяці). Щодо вимоги\~про стягнення середнього заробітку за час затримки при розрахунку суд зазначає, що розрахунковою величиною для нарахування такої виплати є середньоденна заробітна плата, розмір якої складає 205,51 грн. З огляду на кількість робочих днів за період з 18.01.2009 (день звільнення) по 23.06.2020 (день збільшення позовних вимог) 2545,5 (отримано множенням 113 місяців на середньомісячну кількість робочих змін 22,5 = 2542,5) з додаванням 5 календарних днів, не охоплених 113 місяцями, яким відповідає 3 робочих змін), сума середнього заробітку за час затримки становить 523125\~ гривень\~ 71\~ копійка\~ (2545,5 х 205,51 грн). Суд вважає обґрунтованою позицію відповідача про застосування принципу співмірності цієї суми із заявленою сумою невиплаченої вихідної допомоги, тому, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, дійшов висновку про можливість зменшення її розміру. Позивач звільнився з підприємства 18.01.2011, а до суду з позовом про стягнення належних йому при звільненні виплат звернувся 03.03.2020, тобто більш ніж через дев`ять років. При цьому, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення його права на отримання коштів і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум позивач не обґрунтовує. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум суд вважає, що буде справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, стягнути з відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з позивачем у розмірі 180000 грн. При визначені середнього заробітку за час затримки суд (в межах змінених позовних вимог) враховує період з 19.01.2011 по 23.06.2020. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 17000 грн слід зазначити, що стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 справа № 826/1216/16. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. При цьому, ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлює, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 ЦПК України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Натомість, позивачем відповідних доказів у встановлений законом строк суду не надано та не зроблено заяву, що такі докази будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що відшкодування судових витрат передбачає встановлення їх реальності, необхідності та розумності їх розміру. У справі «Георгуліс та інші проти Греції» (Georgoulis and others v. Grece) Європейський суд з прав людини, пославшись на наведену вище справу «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), зазначив, що згідно з його практикою, відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, більше того, розумний характер їх розміру. Суд відзначив, що у цій справі на обґрунтування вимоги про відшкодування судових витрат не було надано підтверджуючих документів, які дозволили б йому точно розрахувати ці витрати. Отже, суд дійшов висновку, що позивач та його представник не надали належних доказів на підтвердження реальності витрат, понесених позивачем на правову допомогу. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, останній має стягуватися в дохід держави з відповідача, але в розмірі, не меншому ніж встановлений на момент звернення до суду мінімальний судовий збір у справах майнового характеру.

Outcome: partial