Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат, посилаючись на той факт, що 22.02.2011 року він надав [PERSON] позику в сумі 4000 доларів США, які остання зобовязалася повернути борг до 25.11.2011 року. У визначений термін відповідач борг не повернула, а тому рішенням Житомирського районного суду Житомирської області стягнуто з [PERSON] 43806 грн. 40 коп. боргу. Однак кошти не повернуто, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. В ході судового розгляду позивача збільшив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] борг в сумі 35479 гривень 44 копійок. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав з підстав зазначених в ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. У відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.224 та ч.2 ст.158 ЦПК України. Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст.10 ЦПК України та у відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За змістом ст.ст. 10, 11, 60, 212 Цивільного процесуального Кодексу України(далі ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 квітня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 43806 грн. 40 коп. боргу за розпискою від 22.02.2011 року, 3% річних в сумі 3942 грн. 57 коп., 240 грн. за публікацію оголошення у пресі та 477 грн. 48 коп. судового збору, а всього 48466 грн. 45 коп. (а.с.53). Постановою державного виконавця Кіндрась О.М. відділу державної виконавчої служби Житомирського районного управління юстиції від 23 січня 2015 року відкрито виконавче провадження про стягнення заборгованості за вищевказаним рішенням (а.с.11). Відповідно до загальних умов виконання зобовязання, встановлених ст.526 ЦК України, зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобовязань. Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вирішуючи спір по суті та стягуючи з відповідача 3% річних та інфляційних втрати, відповідно до приписів ст.ст.212-214, 303 ЦПК України суд виходить із того, що у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики позикодавець має право на відшкодування з боржника, який прострочив виконання договірного зобовязання, 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат внаслідок знецінення стягнутих на користь відповідача коштів відповідно до ст.625 ЦК України. Поняття «інфляція» є загальновідомим і означає знецінення національної валюти (зменшення її купівельної спроможності) внаслідок об'єктивних економічних процесів. Механізмом захисту доходів населення від їх знецінення (інфляції) є індексація у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України. Для визначення рівня інфляції в Україні використовується індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання (ст.1 Законом України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України «Про ціни і ціноутворення», ціни на товари, які призначені для реалізації на внутрішньому ринку України, установлюються виключно у валюті України, якщо інше не передбачено міжнародними угодами, ратифікованими Україною, та постановами Кабінету Міністрів України. Відповідно до відомостей Державного комітету статистики опублікованих на офіційному сайті Держкомстату. Індекс визначається шляхом множення щомісячних індексів інфляції за період прострочення боргу і сума відшкодування інфляції за весь час прострочення становить 33086,22 гривень, що відповідає розрахунку, наданому позивачем. Щодо стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов'язання, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено в судовому засіданні, відповідач, як позичальник, належним чином взяті на себе зобов'язання не виконав і не повернув позивачу всю отриману суму позики та на день подачі позовної заяви до суду заборгував йому грошові кошти. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, зобов'язання має виконуватись відповідно до умов договору та вимог закону, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості основного боргу та 3% річних є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами та задовольняє їх в повному обсязі. У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем витрати по оплаті судового збору. Крім того, згідно п.2 ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу не підтверджені позивачем письмово, а тому суд відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення витрат в розмірі 1700 гривень.

Outcome: approved