Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 117 466 грн. за кредитним договором №GР -4555822 від 29 травня 2013 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» і відповідачем, посилаючись на те, що відповідно до умов договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 40 040 грн. терміном на 48 місяців. 19 липня 2016 року публiчне акцiонерне товариство «Банк Ренесанс Капiтал» припинилося шляхом приєднання до публiчного акцiонерного товариства «Перший Український Мiжнародний Банк». Позивач являється правонаступником публiчного акцiонерного товариства «Банк Ренесанс Капiтал», що пiдтверджується статутом. Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, а відповідач не виконує свої обов`язки, внаслідок чого станом на 14.12.2018 року утворилась заборгованість в сумі 117 466 грн., з яких: 30 415,76 грн. - заборгованість за кредитом, 28502,91 грн. - заборгованість за процентами, 6136,82 грн. - заборгованість за комісією, 52410,51 грн. - штрафні санкції. Ухвалою суду від 17 січня 2019 року провадження у справі відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. 19 лютого 2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи у порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою від 20 лютого 2019 року суд постановив розглядати справу в порядку загального позовного провадження для забезпечення повного і всебічного з'ясування обставин справи та замінити розгляд справи по суті підготовчим засіданням. У відзиві на позов відповідач [PERSON] зазначає, що позивач не надав документального підтвердження від АТ «Банк Ренесанс Капітал» про стан її заборгованості по кредиту станом на 14 березня 2015 року, тобто на час припинення та приєднання до ПАТ «Перший Український Мiжнародний Банк». У письмовій вимозі від 26 червня 2017 року позивач доводить їй до відома про заборгованість пред банком у розмірі 66 695 грн. 29 коп., при цьому довідка не містить жодного підпису уповноваженої особи та печатки. Згідно наданої довідки про стан та історію заборгованості за кредитним договором від 30 травня 2013 року, яку не можна вважати належним письмовим доказом, нею сплачено 26 900 грн. по даному кредиту, з цієї суми позивач направив на погашення кредиту - 9 624 грн. 24 коп., на погашення процентів - 5 418 грн. 52 коп. та на сплату комісії - 11 857 грн. 29 коп. Зазначає, що позивачу необхідно здійснити перерахунок сплачених нею з часу укладення кредитного договору платежів, зарахувавши сплачену комісію в сумі 11 857 грн. 29 коп. у рахунок погашення тіла кредиту. Щодо незаконності нарахування комісії вона посилається на постанову судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6 - 1746 цс 16). Також нарахування процентів після закінчення строку дії договору є незаконним, а саме до вимог про стягнення неустойки повинна застосовуватись позовна давність у один рік згідно статті 258 ЦК України, яку вона просить суд застосувати. З урахуванням вищевикладеного, позов визнає частково. Оскільки вона сплатила заборгованість за кредитом у сумі 26 900 грн. 05 коп., з якої погасила борг за процентами в сумі 5 418 грн. коп., то вона має заборгованість по тілу кредиту (40 040 грн. - 21 481 грн. 53 коп.) - 18 558 грн. 47 коп., а відповідно до цієї суми позивач повинен зробити розрахунок суми заборгованості по сплаті процентів. Представник позивача - ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» - у судове засідання не з*явився, надіславши заяву про підтримку позову та розгляд справи без участі їхнього представника. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково з підстав, викладених у відзові на позов, в сумі 18 558 грн. 47 коп. та 13 відсотків річних за користування кредитом. Дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та закону і одностороння відмова від зобов`язання чи зміна його умов не допускається, а ст.1054 ЦК України передбачає обов`язок позичальника за кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. 29 травня 2013 року між публічним акціонерним товариством «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір, на виконання умов якого банк надав останній кредит у сумі 40 040 грн. терміном на 48 місяців. 19 липня 2016 року ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» припинилося шляхом приєднання до ПАТ «ПУМБ» та останнє є правонаступником всіх прав та обов`язків ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», що підтверджується копією статуту. Відповідно до наданого розрахунку заборгованості за кредитом станом на 14.12.2018 року у відповідача виникла заборгованість в сумі 117 466 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі - 30 415 грн. 76 коп., заборгованості за процентами - 28 502 грн. 91 коп., заборгованості за комісією - 6 136 грн. 82 коп., а також штрафні санкції - 52 410 грн. 51 коп. 26.06.2017 на адресу відповідача була надіслана письмова вимога банку про усунення порушення основного зобов`язання, де зазначено, що у боржника [PERSON] станом на 26.06.2017 існує заборгованість перед банком в сумі 66 695,29 грн. Стаття 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк. Банк повністю виконав взяті на себе зобов`язання, між тим позичальник [PERSON] порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплаті процентів та комісії, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, що підтверджується наданим Банком розрахунком заборгованості. Статтею 1048 ЦК України передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Разом із тим, на думку суду, позовні вимоги про стягнення штрафний санкцій задоволенню не підлягають з огляду на наступне. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 77-80 ЦПК України про їх належність, допустимість, достовірність та достатність. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Згідно зі статтею 81 ЦПК України обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стосовно заявлених позовних вимог про стягнення комісії за обслуговування кредиту суд дійшов наступного. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Аналіз умов вказаного кредитного договору дає підстави суду прийти до висновку, що даний кредит є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про захист прав споживачів» . Так, відповідно до частин 1, 2, 5ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положеннями ч. 1ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі № 6-2071цс16 та у постанові ВС/КСЦ у справі №695/3474 від 27.12.2018. Таким чином, умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків. Відтак, суд дійшов висновку про незаконність встановлення у кредитному договорі щомісячної плати за обслуговування кредитної заборгованості, а саме послуги, яка супроводжує кредит. Судом також встановлено, що починаючи з 01.07.2013 року позивач сплатила кошти на погашення кредитної заборгованості в сумі 26900,05 грн., із цієї суми плата за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) становить 11857,29 грн., тому як наслідок того, що умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, необхідно зарахувати сплачену відповідачем суму в рахунок інших обов`язкових платежів, що передбачені умовами вказаного кредитного договору, що, на думку суду, буде повністю відповідати передбаченим ч.2 ст.2 ЦПК України завданням справедливого розгляду справи та основним засадам судочинства. Щодо вимоги позову про стягнення неустойки за порушення зобов`язань по кредиту в розмірі 52410 грн. 51 коп., то відповідач у відзиві на позовну заяву просила застосувати позовну давність до вимог про стягнення неустойки. Статтею 257 ЦПК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) ч.1 ч.2 ст.258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність один рік. Аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Банком надана довідка про стан та історію заборгованості за кредитним договором про наявну заборгованість у відповідача станом на 14.12.2018. Однак, у поданій довідці відсутній детальний розрахунок та не вказано, за який період проведено нарахування неустойки, сума є не деталізованою, що позбавляє можливості встановити підстави та обґрунтованість такої вимоги. А тому, за відсутності обґрунтованого, із зазначенням періодів нарахування штрафних санкцій, розрахунку заборгованості неустойки, дана вимога до задоволення не підлягає. Враховуючи вищевикладене, вимоги про стягнення заборгованості за несплаченими комісіями та штрафних санкцій не підлягають задоволенню, а тому позов підлягає частковому задоволенню у сумі 47061 грн. 38 коп., яка складається із заборгованості за кредитом -30415,76 грн. та заборгованості за процентами - 28502,91 грн. з урахуванням сплаченої відповідачем комісії за період з 01.07.2013 по 02.09.2018 у сумі 11857,29 грн. в рахунок інших обов`язкових платежів ( зі сплати заборгованості по тілу кредиту та процентах), що передбачені умовами кредитного договору №GР -4555822. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 117466 грн. При стягненні судом 47061,38 грн. позовні вимоги будуть задоволені на 40% (47061,38 грн. х100% : 117466 грн.), що є підставою для стягнення на користь позивача з відповідача 469,86 грн. судового збору (117466 х 40 : 100 =469,86).

Outcome: approved