Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який надалі уточнив та в уточненому позові просить визнати недійсним договір комісії №1738/13 від 02.04.2013 року, укладений між [PERSON] та ФОП [PERSON], за яким був переданий на комісію автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов KL1SF69YE8D014902; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON], щодо автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов KL1SF69YE8D014902, та видану ФОП [PERSON] довідку-рахунок серії ААА №027564 від 02.04.2013 року, на підставі якої була здійснена реєстрація вказаного автомобіля на [PERSON]; визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов KL1SF69YE8D014902, вартістю 80000 грн., у розмірі 1/2 частки кожному та квартиру №94, що розташована в будинку №38 на м-ні Сонячний в м. Кривому Розі, вартістю за ринковими цінами приблизно 120000 грн., у розмірі 1/2 частини кожному; виділити йому в натурі автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов KL1SF69YE8D014902, вартістю 80000 грн.; виділити в натурі відповідачу [PERSON] квартиру №94, що розташована в будинку №38 на м-ні Сонячний в м. Кривому Розі, вартістю 120000 грн.; застосувати реституцію, витребувати у [PERSON] автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов KL1SF69YE8D014902 та зобовязати [PERSON] передати вказаний автомобіль йому впродовж доби після набрання рішенням суду законної сили; стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти у сумі 50000 грн. в якості компенсації частини вартості зазначеної квартири. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він з 17.06.2005 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] За час шлюбу ними у спільну сумісну власність за договорами купівлі-продажу було придбано автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], кузов KL1SF69YE8D014902, вартістю 132880 грн. 75 коп., та квартиру №94, що розташована в будинку №38 на м-ні Сонячний в м. Кривому Розі. Право власності на вказане майно було зареєстровано на відповідача [PERSON] Однак, у квітні 2008 року позивачу стало відомо, що [PERSON] 02.04.2013 року, без його згоди, зняла зазначений автомобіль з реєстрації та уклала з ФОП [PERSON] договір комісії №1738/13 від 02.04.2013 року. В цей же день ФОП [PERSON] за договором купівлі-продажу №13/1738 здійснила відчуження вказаного автомобіля відповідачу [PERSON], який на підставі довідки-рахунку серії ААА №027564 зареєстрував його на своє імя. Таким чином, оскільки [PERSON] уклала договір комісії та в подальшому був укладений договір купівлі-продажу автомобіля без його згоди, він вважає, що такі правочини мають бути визнані недійсними. В свою чергу відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд визнати його добросовісним набувачем автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов KL1SF69YE8D014902, державний номер [NUMBER], за договором купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, укладеним між ФОП [PERSON] та ним, а також визнати вказаний автомобіль таким, що не підлягає витребуванню від добросовісного набувача. В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що він, відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року придбав у ФОП [PERSON], яка діяла в інтересах та за рахунок [PERSON] на підставі договору комісії №1738/13 від 02.04.2013 року, автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, кузов KL1SF69YE8D014902. Відповідно до умов указаного договору, купівлю-продаж автомобіля було вчинено за 31104 грн., які були ним сплачені на користь [PERSON] Відтак автомобіль він придбав за оплатним договором. Наявна довідка-рахунок серії АА №027546 від 02.04.2013 року про придбання ним вказаного автомобілю підтверджує набуття ним права власності на вказаний автомобіль. Так, після придбання ним спірного автомобілю, укладений між ФОП [PERSON] та ним договір купівлі- продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, 04.04.2013 року був зареєстрований у Криворізькому ВРЕВ УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області та йому було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на його імя, а автомобілю [NUMBER]. Таким чином він набув право власності на вказаний автомобіль та вважає себе добросовісним набувачем. Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом надав до суду письмову заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, уточнений позов підтримав у повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним та зустрічним позовами ФОП [PERSON] надала до суду заперечення проти зустрічного позову, зазначивши, що згідно п.2.2.5 договору комісії від 02.04.2013 року, укладеного між нею та [PERSON], за яким був переданий на комісію спірний автомобіль, комітент гарантує, що транспортний засіб чи інша машина, нікому не продана, не є заставним майном, не є предметом спору та не перебуває під арештом. Проте під час укладення договору [PERSON] подібних застережень не робила. Відтак вона не знала та не могла знати про наявність або відсутність у будь-кого прав на спірний автомобіль, оскільки такий обовязок застереження про наявність таких прав за договором комісії покладено на комітента. Діючим законодавством, яким регламентована діяльність субєкта господарювання з питань здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, отримання інформації та надання її покупцям про будь-які застереження щодо прав третіх осіб на транспортний засіб, або іншої інформації з цього приводу, не передбачено. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Так, позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та відповідач за первісним та зустрічним позовом [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2005 року (а.с.8). Як убачається з матеріалів справи, за час шлюбу ними було придбано автомобіль марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, червоного кольору, державний реєстраційний номер [NUMBER], кузов KL1SF69YE8D014902, вартістю 132880 грн. 75 коп. та квартиру №94, що розташована в будинку №38 на м-ні Сонячний в м. Кривому Розі (а.с.199-200). Право власності на вказане майно було зареєстровано на відповідача [PERSON] 02.04.2013 року [PERSON] уклала з відповідачем ФОП [PERSON] договір комісії №1738/13, відповідно до умов якого остання зобовязалась за дорученням [PERSON], за винагороду, укласти від свого імені за її рахунок один або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу, належного [PERSON] за ціною, не нижче узгодженої сторонами (а.с.87). В свою чергу, відповідач ФОП [PERSON], діючи в інтересах та за рахунок [PERSON] на підставі укладеного договору комісії, 02.04.2013 року уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738, а саме автомобіля марки «Шевроле Авео», 2007 року випуску, кузов KL1SF69YE8D014902 (а.с.88-89). Виниклі правовідносини регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України (в редакції 2004 року). У ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України закріплено, що майно, придбане подружжям за час шлюбу, належить чоловікові й дружині на праві спільної сумісної власності. Рівність часток у спільному сумісному майні подружжя передбачена ст. 70 СК України за умови, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, судом установлено, що вказані вище спірні квартира та автомобіль були придбані за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], що є підставою для визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, судом не встановлено ніякої домовленості між подружжям або наявності між ними шлюбного договору про інший розмір часток у спільній сумісній власності у вигляді вказаних вище спірних квартири та автомобіля, або інших обставин, що мають істотне значення, на підставі яких суд має відступити від рівності часток у спільному майні, тому суд приходить до висновку, що частка кожного із подружжя у цьому майні є рівною та складається із 1/2 його частки. Проте,\~відповідно до\~положень ч.\~ч.\~1,\~2,\~3\~ст.\~65\~СК України\~дружина,\~чоловік розпоряджаються\~майном,\~що є\~об'єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~за взаємною\~згодою. При\~укладенні договорів\~одним із\~подружжя вважається,\~що він\~діє за\~згодою другого\~з подружжя.\~Дружина,\~чоловік має\~право на\~звернення до\~суду з\~позовом про\~визнання договору\~недійсним як\~такого,\~що укладений\~другим із\~подружжя без\~її,\~його згоди,\~якщо цей\~договір виходить\~за межі\~дрібного побутового. Для\~укладення одним\~із подружжя\~договорів,\~які потребують\~нотаріального посвідчення\~і (або)\~державної реєстрації,\~а також\~договорів стосовно\~цінного майна,\~згода другого\~з подружжя\~має бути\~подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст.\~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину\~ЦК України\~ та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Враховуючи вказані норми права, суд уважає, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним, але лише в тому разі, якщо буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Так, судом установлено, що відповідач [PERSON], відчужуючи зазначений вище автомобіль, уклавши договір комісії №1738/13 від 02.04.2013 року та на його підставі договір купівлі-продажу транспортного засобу №13/1738 від 02.04.2013 року, діяла без згоди позивача за первісним позовом [PERSON], а відтак порушила вимоги ст. 65 СК України, у звязку з чим вбачаються підстави для визнання вказаних договорів недійсними. Стосовно вимог позивача за первісним позовом щодо застосування реституції, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 216 ЦК України\~недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~роз'яснено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1\~ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Таким чином, оскільки позивач за первісним позовом не є стороною оспорюваних правочинів, тому він може вимагати лише визнання їх недійсними та не може вимагати застосування реституції між сторонами правочину, відповідачами у справі, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Щодо вимог позивача за первісним позовом про виділення в натурі спірних автомобіля та квартири, а також компенсації частини вартості квартири, суд приходить до наступного. Відповідно до п. 25\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5\~ст. 71 СК\~щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених\~ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд\~визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.\~\~\~\~ Таким чином, відповідно до частин 4, 5 ст.\~71\~СК України присудження судом одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається за його згодою за умовою попереднього внесення другим подружжям відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, за таких обставин, суд, вирішуючи спір, виходить з того, що оскільки спільне майно подружжя, яке підлягає поділу, виключає можливість його реального поділу між сторонами відповідно до їх часток, а грошова компенсація вартості ніким із сторін на депозитний рахунок суду не вносилась, то зазначене майно підлягає залишенню у їх спільній частковій власності з визнанням за ними права власності на 1/2 частку зазначеного майна за кожним, без реального поділу. Відтак, зважаючи на вищевикладене, суд уважає первісні позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню в частині визнання недійсними укладених правочинів, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визначення часток подружжя у цьому майні, що виключає можливість задоволення\~зустрічного позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial