Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 65882 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної злочином казенному підприємству «Науково-виробничий комплекс «Іскра». У відповідності до ч. 2 ст. 45 ЦПК України до участі в справі вступив Запорізький прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері Південного регіону України. В позові зазначено, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.07.2012 року, яка набрала законної сили, провадження в справі відносно відповідача за звинуваченням останнього за ст. 365 ч. 1 КК України закрито у зв'язку із звільненням [PERSON] від кримінальної відповідальності з передачею підсудного на поруки трудовому колективу товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТиСТ». За висновками обвинувачення казенному підприємству «НВК «Іскра» злочинними діями відповідача завдано шкоди у сумі 65882 грн. Зазначена шкода становить собою вартість сплачених підприємством грошових коштів на виконання договору оренди житла, укладеному відповідачем як директором казенного підприємства «Науково-виробничий комплекс «Іскра» від імені КП «НВК «Іскра», з одного боку, і [PERSON], - з другого, відповідно до якого [PERSON] передає позивачеві у термінове платне користування житло для проживання робітників підприємства з орендною платою у сумі 9411 грн. 76 коп. щомісяця. Оскільки оренда житла за рахунок прибутку підприємства не передбачена ані фінансовими планами на 2010 та на 2011 роки, ані колективними договорами позивача на ці року, укладення договору оренди за згаданих умов є таким, що суперечить закону, а перерахування грошових коштів на виконання договору завдало істотної шкоди суб'єкту господарювання, тому їх треба стягнути з особи, яка піддана кримінальному переслідуванню за перевищення службових повноважень за ознаками ч. 1 ст. 365 КК України. В силу закону однією з передумов звільнення від кримінальної відповідальності у зв'язку з передачею на поруки є щире каяття особи, визнання нею вии у вчиненні злочину, відсутність чого унеможливлює закриття провадження в справі з зазначеної підстави. Оскільки у зв'язку із закриттям провадження в кримінальній справі цивільний позов підлягає залишенню без розгляду, між тим шкода, заподіяна злочином, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, в судовому засіданні представник позивача просить про стягнення з відповідача на користь КП «НВК «Іскра» зазначеної суми, а також про покладення на [PERSON] судових витрат. Прокурор просить про ухвалення рішення на користь позивача. Відповідач позов визнав частково, у сумі 4912 грн. 64 коп., пояснивши, що за його розрахунками, зазначену суму становлять максимальні видатки зі сплати комунальних послуг, отримуваних трьома-чотирма особами, які постійно проживали в квартирі протягом семи місяців дії договору, так як ці витрати повинні нести особи, що проживали в орендованому житлі, їх не можна відносити за рахунок загальновиробничих витрат підприємства. Приписуючи щомісяця бухгалтерії здійснити виплату орендної плати в твердій сумі, яка за умовами договору включала і витрати зі сплати комунальних послуг, він як директор припускався недбалості. Що стосується тверджень позивача про те, що кошториси підприємства, які є додатками до колективних договорів і затверджують витрати за рахунок фонду соціального розвитку, фонду матеріального заохочення, фонду розвитку виробництва, не передбачають орендну плату за житло, знаходить їх неспроможними, оскільки відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 318 від 31.12.1999 року, орендна плата залежно від призначення об'єкта відображається у складі загальновиробничих витрат, адміністративних витрат, витрат на збут, інших операційних витрат, які не входять до фондів соціального розвитку, матеріального заохочення, розвитку виробництва. Кошторис витрат, який є додатком до колективних договорів, не може звужувати право керівництва на надання додаткових пільг чи заохочень працівникам, які переїхали з іншої місцевості і не мають в м. Запоріжжі постійного місця проживання, і саме такі заходи були прийняті для надання житла чотирьом працівникам, що переїхали з іншої місцевості, трудові договори з якими КП «НАК «Іскра» уклало 5, 10 жовтня 2010 року, а також 1 лютого 2011 року. Оскільки, як вже зазначено, лише витрати зі сплати комунальних послуг є безпідставно віднесеними на рахунок витрат підприємства, сплата яких сталася через відсутність з його боку контролю за діями бухгалтерії підприємства, відповідач готовий відшкодувати цю суму позивачеві. Представник відповідача підтримав доводи свого довірителя. Крім того, пояснив, що фінансовий план зазвичай затверджується в лютому-березні року, що передує року, на який складається такий план, і визначає лише передбачувані, орієнтовні напрямки витрат підприємства, в зв'язку з чим фінансовими планами ані на 2010, ані на 2011 роки не могли бути передбачені видатки на оренду житла для робітників, що приїхали з іншої місцевості. Разом з цим фінансові плани на 2010 і 2011 роки в розділі «адміністративні витрати» передбачають, зокрема, інші адміністративні витрати, розмір яких в 2010 році становить 18424 грн., а в 2011 році - 19983 грн. Що стосується кошторису до колективного договору, ним не можуть бути передбачені зазначені витрати, так як кошторис до договору, який укладається з метою узгодження інтересів працівників і власників та уповноважених ним органів, передбачає лише витрати підприємства в межах фондів соціального розвитку, матеріального заохочення та розвитку виробництва, і не містить інших витрат в сенсі Положення (стандарту) бухгалтерського обліку, який містить поняття усіх видів витрат в бухгалтерському обліку. Так як видатки зі сплати оренди житла не можуть бути передбачені колективними договорами, а у фінансових планах вони відносяться на рахунок адміністративних витрат, дії керівника підприємства з укладення договору оренди не виходять за межі його повноважень, передбачених статутом суб'єкта господарювання, просить про залишення позову без задоволення. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13.07.2013 року, яка набрала законної сили, провадження в справі відносно відповідача за звинуваченням останнього за ст. 365 ч. 1 КК України закрито у зв'язку із звільненням [PERSON] від кримінальної відповідальності з передачею підсудного на поруки трудовому колективу товариства з обмеженою відповідальністю «Нікопольський завод сталевих труб «ЮТиСТ» (а. с. 5-6). Як випливає із змісту зазначеного процесуального документа, рішення про звільнення відповідача від кримінальної відповідальності прийнято на стадії попереднього судового засідання на підставі клопотання обвинуваченого і його захисника, проти задоволення якого не заперечував прокурор, без встановлення фактичних обставин справи і вирішення питання про винуватість особи. За висновками обвинувачення, посилання на яке міститься в постанові суду, казенному підприємству «НВК «Іскра» діями відповідача завдано шкоди у сумі 65882 грн. (а. с. 5-6). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. В силу роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Виходячи з наведених положень цивільного законодавства і роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України підставою для покладення на особу відповідальності за спричинену шкоду є сукупність таких передумов, як винна, протиправна дія особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між діями особи та шкодою, яка настала. Випадки покладення на особу відповідальності за спричинення шкоди передбачені главою 82 Цивільного кодексу України. Позивач спрямовує свої вимоги в русло правовідносин, що регулюють право особи, яка зазнала матеріальної шкоди від злочину, пред'явити до обвинуваченого цивільний позов про відшкодування цієї шкоди. Згідно із ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Випадки звільнення від доказування передбачені, зокрема, частиною четвертою статті 61 ЦПК України, в силу якої вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вирішуючи позов на користь відповідача, суд виходить з того, що процесуальний документ, яким увінчався розгляд кримінальної справи за обвинуваченням [PERSON] за ч. 1 ст. 365 КК України, не лише не містить висновків щодо винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінально караного діяння, яке, на думку позивача, спричинило позивачеві майнової шкоди, але й не встановлює фактичні обставини справи, а лише посилається на зміст пред'явленого [PERSON] обвинувачення, що означає необхідність для позивача доказування підстав для покладення на відповідача відповідальності за шкоду. Диспозиція частини першої статті 365 КК України охоплює навмисне вчинення посадовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав та повноважень, якщо вони заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб. За версією обвинувачення перевищення [PERSON] службових повноважень полягає в навмисному, всупереч інтересам підприємства і в порушення вимог господарського кодексу України, статуту підприємства, колективних договорів підприємства за 2010, 2011 роки, незаконному укладенні договору оренди квартири, що спричинило збитки КП «НВК «Іскра» у сумі 65882 грн. і є істотною шкодою. Оскільки в судовому засіданні відповідач заперечує проти винності та протиправності своїх дій з укладення договору оренди житла, рівно як і заперечує наявність шкоди, заявляючи, що сплачені при виконанні цього договору кошти були спрямовані на оплату житла працівникам підприємства, що передбачено умовами трудового договору з кожним з них; саме ці дії за версією обвинувачення утворюють об'єктивну сторону інкримінованого відповідачу кримінально караного діяння, винуватість у якому не встановлено в кримінальній справі, а позивач спрямовує свої доводи в русло вимог про відшкодування шкоди, що заподіяно злочином; суд при розгляді цивільної справи позбавлений права вирішувати питання про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь позивача. З описаних міркувань, а саме тому, що позовні вимоги ґрунтуються на відшкодуванні шкоди, спричиненої злочином, через неможливість констатувати в діях особи ознаки кримінально караного діяння, обвинувачення в якому їй пред'явлено, суд не вбачає підстав і для прийняття визнання позову в частині, яку визнає відповідач.

Outcome: dismissed