Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому після уточнення своїх позовних вимог, просить визнати за ним право власності на житловий будинок №110 з господарськими будівлями, який розташований по вул. Самарській в м. Новомосковськ Дніпропетровської області (надалі спірний житловий будинок), в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 12 листопада 2008 року. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 12.11.2008 року помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина, у тому числі на вказаний житловий будинок з надвірними побудовами. Позивач на момент смерті батька проживав разом із ним та у встановлений строк звернувся із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. 02 липня 2015 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] йому було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Самарська, 110, яка належала померлому. Той же натаріус своєю постановою від 02.07.2015 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок №110 по вул. Самарська в м. Новомосковськ Дніпропетровської області у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний житловий будинок. Цей житловий будинок був збудований його батьком у 1979році на підставі дозволу на будівництво від 06.06.1969 р. № 15/234, про що є відповідний запис у технічному паспорті. Позивач є єдиним спадкоємцем, інших родичів у померлого не має. Факт того, що власником спірного житлового будинку дійсно був [PERSON], підтверджується записом в технічному паспорті з відміткою про дозвіл на будівництво від 06.06.1969 р. № 15/234. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено Постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення», яка втратила чинність. Тобто до 05.08.1992року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватні житлові будинки, збудовані до 05.08.1992року, при набутті права власності на такі об'єкти ([PERSON] Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.09.2011р. №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації ([PERSON] Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 30.07.2012 р. № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Згідно з п.3.4, 3.5,3.6Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002року за № 7/5,та листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21.02.2005року, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Згідно з пп. 3.14п.3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012р., прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину. Позивач прийняв спадщину подавши до нотаріальної контори відповідну заяву, та не має можливості оформити свої спадкові права отримавши свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок у нотаріуса через відсутність правовстановлюючого документа на нього, тому змушений звернутися до суду. В судове засідання позивач та його представник не зявилися. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності свого представника не надав. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, третя особа надала суду заяву про розгляд справи без участі її представника. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У звязку з неявкою сторін в судове засідання фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.11.2008 року помер [PERSON], який є батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8), свідоцтвом про народження (а.с.9). Після смерті [PERSON] позивач як спадкоємець за законом першої черги 07.05.2009 року звернувся із заявою про прийняття спадщини до Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (а.с.33 зв), а спадкоємець за заповітом [PERSON] відмовилась від отримання спадщини після смерті [PERSON] (а.с.33). 02 липня 2015 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 1211900000:04:010:0034, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Самарська, 110, яка належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП, виданого Виконавчим комітетом Новомосковської міської ради народних депутатів Дніпропетровської області 30.07.1998 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НМ № 1320 (а.с.15,35). Постановою від 02.07.2015 року нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу на нього (а.с.10). З матеріалів справи суд вбачає, що 21.03.1969 року [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] житловий будинок площею 18,5 кв. м і службові будівлі в м. Новомосковськ по вул. Самарська під чергою 110, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим 21.03.1969 року нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори [PERSON] (а.с.79,80). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок загальною площею 59,80 кв. м з господарськими будівлями в м. Новомосковськ по вул. Самарська, 110, станом на 04.12.1979 року він завершений будівництвом у 1979 році, власником є [PERSON], дозвіл на будівництво від 06.06.1969 р. № 15/234(а.с.11-14, 75-76). Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Отже, суд вважає, що при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове нерухоме майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності на нього у самого спадкодавця на момент придбання та закінчення будівництва будинку. Зокрема, у 1969, 1979 роках це положення ЦК УРСР 1963 року, Закону України від 25 грудня 1974 року «Про державний нотаріат», Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та інші нормативні акти. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від їх державної реєстрації та/або прав на них. Так, відповідно до ст. 101 ЦК Української РСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Відповідно до ст. 128 ЦК Української РСР, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст. 227 ЦК Української РСР, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала, що реєстрації в бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад підлягали будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, які знаходяться в межах міст і селищ міського типу (п. 4 Інструкції). Тобто реєстрації підлягали саме будинки і споруди, а не право власності на них. Однак, хоч зазначена Інструкція і передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від їх державної реєстрації. Таким чином, суд приходить до висновку, що житловий будинок в м. Новомосковськ Дніпропетровської області по вул. Самарська, 110, загальною площею 18,5 кв.м було придбано у 1969 році [PERSON] на підставі укладеного та посвідченого нотаріусом договору купівлі-продажу згідно діючого на той час законодавства. Враховуючи положення ст. 128 ЦК Української РСР, а також відсутність у законодавстві того часу положень, які б повязували реєстрацію житлового будинку у виконкомі місцевої ради з виникненням права власності на нього у покупця, суд вважає, що право власності у [PERSON] на зазначений житловий будинок виникло після укладення договору купівлі-продажу, тобто у 1969 році. Також, враховуючи те, що [PERSON] згідно запису у технічному паспорті надавався дозвіл на будівництво, а в 1979 році житловий будинок з господарськими будівлями за вказаною адресою загальною площею 59,80 кв. м було завершено будівництвом, суд приходить до висновку, що за життя [PERSON] належав житловий будинок загальною площею 59,80 кв. м з господарськими будівлями по вул. Самарська, 110 в м. Новомосковськ Дніпропетровської області, а саме: А будинок загальною площею 59,80 кв. м., а тамбур, Б літня кухня, б тамбур, В,Г сараї, Д вбиральня, №1-5 споруди. При цьому суд приймає до уваги, що діюче на час завершення [PERSON] будівництва спірного житлового будинку законодавство не передбачало обовязкової процедури прийняття приватних житлових будинків громадян в експлуатацію як умови для виникнення та/або оформлення права власності на них. Наявний в матеріалах справи технічний паспорт на спірний житловий будинок станом на 04.12.1979 року з інформацію про дозвіл на його будівництво свідчить про те, що проведення будівельних робіт, зміна характеристики та площі житлового будинку з первісного стану на момент придбання до існуючого на даний час було здійснено [PERSON] відповідно до вимог закону, і відповідно, в останнього виникло право власності на спірний житловий будинок після завершення його будівництва, тобто у 1979 році. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на зазначене суд вважає, що [PERSON] за життя набув право власності на спірний житловий будинок, і лише відсутність оформленого на імя [PERSON] правовстановлюючого документа на житловий будинок в його існуючому на даний час стані після завершення будівництва у 1979 році, на думку суду, не може бути підставою для позбавлення спадкоємців [PERSON] права на отримання спадщини після його смерті, оскільки це не відповідає принципам розумності та справедливості, а також положенням ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 року) щодо мирного володіння своїм майном. Інформації про інших спадкоємців, які крім позивача прийняли спадщину після смерті [PERSON], матеріали справи не містять. Тому позов слід задовольнити і визнати право власності за позивачем на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за законом. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved