Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він є власником 1/2 частки житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частину житлового будинку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав згідно чинного законодавства. Вказаний будинок, а саме 1/2 його частину, позивач має намір подарувати своїй донці та звернувшись до приватного нотаріуса Чаплинського районного нотаріального округу Херсонської області та надавши відповідні документи на вказане спірне домоволодіння, йому було відмовлено у в нотаріальному посвідченні договору дарування 1/2 частки вказаного житлового будинку, у зв`язку з тим, що позивачем [PERSON] не надані документи, що підтверджують право власності та державну реєстрацію права власності на вказане майно. Відмова нотаріуса мотивована тим, що правовстановлюючим документом на вказане майно для [PERSON] є свідоцтво про право власності на житло, видане Чаплинською селищною радою в 1973 році. Однак, вказаний документ не був наданий нотаріусу. Тому, нотаріусом зазначено, що посвідчення договору дарування нерухомого майна без подання документа, що посвідчує право власності дарувальника на таке майно та документа, що підтверджує державну реєстрацію права власності на це майно, суперечить законодавству. У зв`язку з чим просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частку вказаного будинку. Позивач в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача Чаплинська селищна рада Чаплинського району Херсонської області в судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без представника відповідача, заперечень проти позову немає. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частки житлового будинку, який розташований по [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частину житлового будинку зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису 32731956. Право власності [PERSON] на зазначений вище житловий будинок також підтверджується оригіналом свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25 листопада 1973 року, виданого виконавчим комітетом Чаплинської селищної ради та записано в реєстраційну кадастрову книгу під №1391, яке міститься в інвентарній справі витребуваної на підставі ухвали Чаплинського районного суду від 10.12.2019. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.09.2019, позивач звернувся до приватного нотаріуса Чаплинського районного нотаріального округу Ткаченко С.А. для посвідчення договору дарування частки житлового будинку, у чому йому було відмовлено. Відмовляючи у посвідченні договору дарування нотаріус керувався пп. 1.1 та 1.6 п. 1 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та дійшов висновку, що відповідно до наданих [PERSON] документів право власності на 1/2 частку будинку зареєстроване за ним відділом з питань державної реєстрації Чаплинської райдержадміністрації 06.08.2019 на підставі рішення Чаплинського районного суду від 15.12.1986 по справі № 2-384. Вказаним рішенням шлюб між [PERSON] та його дружиною [PERSON] був розірваний, спірне домоволодіння було між сторонами поділене та за [PERSON] було визнане право власності на 1/2 частку зазначеного будинку. Таким чином, державним реєстратором було зареєстроване право власності на майно за [PERSON] на підставі документа, що посвідчує право власності на вказане майно за [PERSON] .. Правовстановлюючим же документом на вказане майно для [PERSON] є свідоцтво про право власності на житло, видане Чаплинською селищною радою в 1973 році. Однак, вказаний документ не був наданий нотаріусу. Крім того, нотаріусом позивачу [PERSON] роз`яснено те, що державним реєстратором мало бути відмовлено в державній реєстрації права власності на підставі п.п. 4 п.1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Виходячи з цього, нотаріусом зазначено, що посвідчення договору дарування нерухомого майна без подання документа, що посвідчує право власності дарувальника на таке майно та документа, що підтверджує державну реєстрацію права власності на це майно, суперечить законодавству. У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до аб. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Автономної Республіки Крим, крім того, законодавством Автономної Республіки Крим, наказами Міністерства юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Пунктом 53 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, передбачено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку, права власності на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію яких проведено до 1 січня 2013 року відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності чи постійного користування земельною ділянкою, свідоцтва про право власності на нерухоме майно використовуються відомості з Державного земельного кадастру або Реєстру прав власності на нерухоме майно, який є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, та паперовий носій інформації (реєстрові книги, реєстраційні справи, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). У разі наявності в заявника копії примірника втраченого, пошкодженого чи зіпсованого державного акта, свідоцтва про право власності на нерухоме майно подається також відповідна копія. Державна реєстрація прав у випадку, передбаченому цим пунктом, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі таких документів у Державному земельному кадастрі чи в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації), з обов`язковим зазначенням у Державному реєстрі прав відомостей про втрату, пошкодження чи зіпсування відповідного документа. Слід звернути увагу, що відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за № 282/20595, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. У разі посвідчення правочинів щодо відчуження та застави нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, документи, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно, не подаються. Пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку визначено, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, та документи або копії (витяги) з них, необхідні для вчинення нотаріальної дії, обов`язково долучаються до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. У разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього. Така інформація долучається до примірника правочину, свідоцтва тощо, які залишаються у справах нотаріуса. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.08.2019, номер запису 32731965, тобто офіційно визнане і підтверджено державою факт набуття такого права. Крім того, позивачем в позові вказано про втрату свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25.11.1973 та відсутності його оригіналу в інвентаризаційній справі бюро технічної інвентаризації, що не відповідає дійсності, оскільки оригінал цього свідоцтва міститься у інвентарній справі №2272/1, яка надана на вимогу суду. З наведеного слідує, що не подача нотаріусу, при посвідченні договору дарування 1/2 частки належного позивачу житлового будинку, свідоцтва про право особистої власності на цей будинок від 25.11.1973, що слугувало відмовою нотаріуса у вчиненні зазначеної нотаріальної дії, не може визнаватися як оспорювання права власності чи його невизнання, в розумінні ст. 392 ЦК України, та відповідно бути підставою для визнання права власності, оскільки це право визнане та зареєстроване. Крім того, слід зазначити, що суд критично оцінює висновки зроблені приватним нотаріусом під час винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.09.2019 року щодо того, що державним реєстратором мало бути відмовлено в державній реєстрації права власності на підставі п.п. 4 п. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», тобто фактично поставлено під сумнів рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації права власності, що також в цілому послугувало дійти нотаріусу висновку, що посвідчення договору дарування нерухомого майна без подання документа, що посвідчує право власності дарувальника на таке майно та документа, що підтверджує державну реєстрацію права власності на це майно, суперечить законодавству. Нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. На вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову (частини третя, четверта статті 49 Закону України «Про нотаріат»). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналізуючи викладене та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позивачем не вірно вибрано захист свого порушеного права, а тому у суду немає підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed