Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача сплаченого авансового платежу у розмірі 13289 грн. 25 коп. у зв'язку із не укладенням договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS]. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона мала намір придбати частку вищевказаного житлового будинку про що домовилася з відповідачем, а також була досягнута домовленість щодо вартості частки будинку. Нею були передані грошові кошти у розмірі 12950 грн., що еквівалентно 500 доларів США (за курсом НБУ на момент передачі коштів), під розписку в присутності свідків. При огляді житлових приміщень частки будинку [ADDRESS] було з'ясовано, що майже всі кути вражені стійким грибком, вологість у житлових приміщеннях дуже підвищена, стояв стійкий запах плісняви. Після огляду санітарного стану житлового будинку позивачка відмовилася від наміру купувати частку цього будинку та запропонувала відповідачу повернути сплачений аванс. Але відповідачка відмовилася, посилаючись на те, що дані кошти були завдатком, а не авансом. Договір про намір купівлі-продажу частки вищезазначеного житлового будинку вона з відповідачем не укладала та нотаріально не посвідчувала. Відповідачем у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Як вбачається із розписки від 26.06.2017 року, [PERSON]. засвідчила, що отримала від [PERSON] грошові кошти (завдаток) в сумі 12950 грн., що еквівалентно 500 доларів США, в рахунок подальшого укладення договорів купівлі-продажу належного їй на праві свідоцтва про право на спадщину за законом, частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язалася підготувати пакет документів на укласти договір купівлі - продажу до 20.07.2017 року. Загальна вартість частки будинку [ADDRESS] складає 10600 доларів США. Укладення договору купівлі - продажу та послуги ріелтора сплачує покупець (а.с. 5). 03 серпня 2017 року позивачем направлено листа відповідачу про відмову в укладенні договору купівлі-продажу частки будинку [ADDRESS] та повернення авансового платежу у гривневій сумі, еквівалентній 500 доларів США за курсом НБУ на день його повернення. Але станом на момент подачі позовної заяви відповідачем не повернуто зазначеної суми. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів. Вказане узгоджується та підтверджується позицією Верховного суду України, що викладена у Постанові від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Розписка від 26.06.2017 року містить дату складання, кінцевий термін виконання, грошове вираження в національній валюті, тощо. Відповідно до ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Статтею 657 Цивільного кодексу України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно із ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Положеннями статті 570 Цивільного кодексу України встановлено, що завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами. Укладений між сторонами договір не можна вважати попереднім договором, оскільки за ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, тобто при купівлі-продажу нерухомого майна це письмова форма, яка потребує нотаріального посвідчення. Оскільки сторони порушили вимоги щодо форми правочину, він не є укладеним, тому сума, сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання, є саме авансом. Таким чином, грошові кошти зазначені в розписці від 26.06.2017 року є авансом, який підлягає поверненню в зв'язку із не виконанням відповідачем зобов'язання щодо укладення з позивачем договорів купівлі-продажу частки житлового будинку [ADDRESS]. Верховний суд України в постанові від 13 лютого 2013 року в справі №6-176цс12 дійшов висновку, що оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума є авансом, який підлягає поверненню позивачу. Приймаючи до уваги те, що зобов'язання з купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки не виконано, аванс підлягає поверненню, а позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 675 грн.00 коп.

Outcome: partial