Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом уточненим під час розгляду справи до [PERSON], Кіровської районної в м. Донецьку ради «про визнання права власності в порядку спадкування». Свої позовні вимоги мотивує наступним. [INFO] помер батько позивачки [PERSON]. Після його смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS]. Однак, в КП БТІ м. Донецька даний житловий будинок не зареєстрований, у зв'язку з чим позивачка не може оформити свої спадкові права. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON], позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] [PERSON] та [PERSON] мешкали разом зі спадкодавцем та після його смерті фактично вступили у володіння спадковим майном. Відповідачка [PERSON] спадщину після смерті батька не приймала, оскільки спільно з ним не мешкала та заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не подавала. [INFO] року померла мати позивачки, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Після її смерті залишилося спадкове майно - 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги були позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] [PERSON] постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після спадкодавця, однак остання в теперішній час на спадщину не претендує. У зв'язку з викладеним позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, де просить визнати за нею право власності в порядку спадкування після батьків на житловий будинок [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та просила позов задовольнити у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлені у встановленому законом порядку, однак надала до суду заяву, де позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представник Кіровської районної в м. Донецьку ради в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи та прийняття по справі заочного рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (стаття 11 ЦПК України) установив наступне. [INFO] помер батько позивачки [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Після його смерті залишилося спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS], що належав йому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для індивідуальної забудови житлового будинку від 21.06.1962 року, реєстр № 4568. Однак, в КП БТІ м. Донецька даний житловий будинок не зареєстрований. Як вбачається з довідки КП БТІ м. Донецька № 257647 від 18.09.2013 року, згідно архівних матеріалів справи № 6/8467 за даними обстеження станом на 12.10.2012 року будови і споруди, що розташовані за адресою: [ADDRESS] в КП БТІ м. донецька проінвентаризовані на ім'я [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для індивідуальної забудови житлового будинку від 21.06.1962 року, реєстр № 4568. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до положень ст.ст. 100,101 ЦК УРСР 1963 року, громадяни могли мати у власності житловий будинок, причому глава 10 «Особиста власність» цього ж кодексу не пов'язувала наявність такого права з його обов'язковою державною реєстрацією. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були його дружина [PERSON], позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] [PERSON] та [PERSON] мешкали разом зі спадкодавцем та після його смерті фактично вступили у володіння спадковим майном. Згідно ст. 529 ЦК УРСР (в редакції 1961 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. У відповідності до п.1, 2 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1961 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо: 1) він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідачка [PERSON] спадщину після смерті батька не приймала, оскільки спільно з ним не мешкала та заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини не подавала, що вбачається з відповіді Четвертої Донецької державної нотаріальної контори за вих. № 5254/02-14 від 05.11.2013 року, згідно якої, до майна [PERSON], померлого [INFO] спадкову справу не заведено Четвертою Донецькою державною нотаріальною конторою. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] у рівних частках прийняли спадщину після смерті спадкодавця [PERSON], а саме по 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. [INFO] року померла мати позивачки, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER]. Після її смерті залишилося спадкове майно - 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги були позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] постійно проживала зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Як вбачається з постанови Четвертої Донецької державної нотаріальної контори від 27.09.2013 року, [PERSON] у належний строк подала заяву про прийняття спадщини за законом після смерті [PERSON] Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Таким чином, хоча відповідачка [PERSON] і подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала, тобто відмовилася від своєї частини у спадщині, а [PERSON] свою частину спадщини за законом після смерті [PERSON] прийняла. Тому суд вважає встановленим, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] у вигляді 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS]. Згідно ч.2 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування доведені і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного, ст.ст. 100, 101, 529, 549 Цивільного кодексу УРСР, ст.ст. 1261, 1268-1270, 1275 ЦК України,

Outcome: approved