Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-19 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором про відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки, покликаючись на те, що 24.11.2003 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та [PERSON] було укладено договір-анкету на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки, згідно умов якого відповідачу відкрито картковий рахунок № [NUMBER] та видано кредитну картку терміном 1 рік, валюта - долар США. Однак зі своєї сторони відповідач не виконав свої зобов'язання по поверненню коштів, отриманих згідно договору, у зв'язку з чим станом на 30.01.2014 року заборгованість відповідача перед банком становить 8928,10 грн., в тому числі: сума заборгованості за кредитом - 4796,97 грн., нараховані відсотки, пеня, штрафи за користування кредитною карткою - 4131,13 грн. Просить позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за договором та судові витрати. Представник позивача у судове засідання не з'явився, подавши суду клопотання, у якому позов, підтримав, просить такий задоволити, разом із тим, просить розгляд справи проводити у його відсутності; проти постановлення по справі заочного рішення не заперечує. Представник відповідача [PERSON], котра діє на підставі договору в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила. Просила відмовити в задоволенні позову, подавши на адресу суду заяву про застосування строку позовної давності. Заслухавши пояснення представника відповідача, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24.11.2003 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра») та [PERSON] укладено договір-анкету № VI093846 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки, згідно умов якого [PERSON] відкрито картковий рахунок № [NUMBER] та видано кредитну картку. Згідно з розділом 4 додатку до договору-анкети № VI093846 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки від 24.11.2003 року строк дії кредитної карточки, про яку позивач зазначив у позові згідно з умовами договору п.4.1 вказаний на її лицьовій стороні, відповідно до п.4.3. якщо держатель порушує умови договору має право відмовити у перевипуску картки, а держатель зобов'язаний здійснити погашення до 15 числа місяця в якому закінчується термін дії. Також з квітня 2010 року відповідач не користується послугами банку. Оскільки, позивачем не надано доказів, що станом на дату заявленого позову строк дії картки не припинився, та те, що відповідач продовжує нею користуватися, не надано розписки про отримання картки. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за Договором від 24.11.2003 року не ґрунтується на вимогах норм матеріального права та є поданою зі спливом строків позовної давності Відповідно до ст.ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду із вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ( ст. 261 ЦК України). Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. З матеріалів справи вбачається, що строк дії договору від 24.11.2003 року, що є предметом позову та яким укладено договір-анкету № VI093846 на відкриття карткового рахунку та обслуговування кредитної картки відповідачеві, минув 24.11.2006 року. Позивач звернувся до суду з позовом лише 06.05.2014 року, тобто після спливу більш ніж чотири роки з моменту закінчення строку. На виконання ст. 259 ЦК України жодних додаткових договорів між сторонами не укладалось, а в самій заяві на отримання кредиту відсутні будь-які умови, які б свідчили про досягнення домовленостей між позикодавцем та позичальником щодо збільшення строків позовної давності по стягненню несплаченої у строк заборгованості. Таким чином, в позивача відсутні підстави для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості з перевищенням встановленого строку позовної давності більше ніж на чотири роки. Позивачем до позовної заяви не додається ніяких заяв про поновлення строку позовної давності з обґрунтуванням поважності причин його пропуску. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Незважаючи на те, що відповідач звертався до суду з заявою про застосування строків позовної давності, висновок суду про правильність застосування строків позовної давності та відмову у позові на цій підставі ґрунтується на роз'ясненнях п. 31 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» де, зокрема, вказано, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Отже, суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає судовому захисту, оскільки позивач без поважних причин не звернувся до суду протягом встановленого Договором строку з позовом про стягнення суми заборгованості, перебіг позовної давності за яким почався зі спливом визначеного строку виконання зобов'язання. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed