Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з відповідача на його користь 23000 грн., переданих йому ним згідно договорів позики від 01.07.2015 року та 15.07.2015 року, та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 9890,10 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу. На обґрунтування позову зазначав, що 01 квітня 2015 року між ним та відповідачем було письмово укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в сумі 15000 грн. під 10 % в місяць, а останній зобовязався повернути йому вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою. Також 15 квітня 2015 року він дав в борг відповідачу 8000 грн. під 10 % в місяць, про що було складено договір позики, відповідач зобовязався повернути йому вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою. 02.07.2015 року він звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак сума боргу не повернута, відповідач уникає зустрічей, на пропозицію добровільно повернути позичені кошти відмовляє. До початку судового засідання представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, підтримав заявлені вимоги, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач до суду не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся, причини неявки суду не сповістив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було письмово укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в сумі 15000 грн. під 10 % в місяць, а останній зобовязався повернути йому вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою (а.с. 6). 15 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було письмово укладено договір позики, згідно якого він передав останньому грошові кошти в сумі 8000 грн. під 10 % в місяць, а останній зобовязався повернути йому вищезазначену суму грошових коштів з відсотками за першою вимогою (а.с. 5). Статтями 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від сум позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-63цс13від 18 вересня 2013 року письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення борг за договорами позики в сумі 23000 грн. та відсотки за користування грошовими коштами в розмірі 9890,10 грн. Що стосується вимоги позивача про відшкодування йому судових витрат на правову допомогу, то суд прийшов до висновку, що така вимога не підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Сторонами не надано доказів понесення таких витрат, відтак, вимога задоволенню не підлягає. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial