Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що 23 листопада 2011 року між ним та [PERSON]\~ був укладений кредитний договір № б/н. Відповідно до умов кредитного договору позивач зобовязався надати [PERSON] кредит\~ в розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Згідно договору у випадку порушення зобовязань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит. Відповідач свої зобовязання не виконав. Станом на 19 грудня 2017 року відповідач має заборгованість за кредитним договором в розмірі 33449,77 грн., яка складається з наступного: 12280,54 грн. - заборгованість за кредитом, 7310,04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11790,15 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн.- штраф - фіксована частина, 1569,04 грн. - штраф - процентна складова. Відповідач свої зобовязання за кредитним договором не виконав, тому позивач просить суд стягнути з нього заборгованість за кредитним договором у вказаній сумі, а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1762 грн. Представник позивача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, його інтереси представляє адвокат [PERSON] Представник відповідача за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив застосувати строк позовної давності, зазначив, що відповідач не був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, в договорі не зазначено строку дії кредитування позичальника та кінцевої дати повернення кредиту, відповідачем було отримано кредит в сумі 300 грн., тоді як позивач просить стягнути тіло кредиту в сумі 12280, 54 грн., але жодного належного підтвердження щодо збільшення кредитного ліміту на зазначену суму не надано, банком без згоди позичальника та без його відома було незаконно відкрито нову кредитну лінію на суму 4280, 54 грн. (овердрафт), крім того банком неправомірно нараховано пеню та штраф, оскільки відповідач проживає в місцевості, яка віднесена до населеного пункту, де проводиться антитерористична операція. На підставі наведеного, а також з міркувань, викладених у відзиві на позов та у запереченнях на відповідь на відзив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.11.2011 року [PERSON] В,В. отримав кредит в розмірі 300\~ грн.\~ у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. На підтвердження заявлених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» надано анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», яка підписана сторонами (а.с. 10), розрахунок заборгованості за кредитним договором, складений банком, станом на 19.12.2017 року складає 33449,77 грн., з яких : заборгованість за кредитом 12280,54 грн., заборгованість по процентам за користування кредиту 7310,04 грн., нарахована пеня 11790,15 грн., штрафи 2069,04 грн. (а.с. 8,9), витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с. 11), витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 12-26). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема : зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому ч. 1 статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися\~ про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15, є незмінною і підстав для відступлення від неї суд не має. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обовязку. При цьому переривання позовної давності можливо лише в межах строку позовної давності. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. ч. 1,3 ст. 264 ЦК України). Згідно із частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В ході розгляду справи представником відповідача заперечувався факт укладання кредитного договору на умовах, долучених до позовної заяви банку,\~ також зміст цих долучених Умов, витяги з тарифів, що не підписані позичальником, у звязку з чим заявлялись клопотання\~ про витребування з банку документів щодо того, на яких умовах дійсно надавався кредит. Суд витребував оригінал заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, оригінал платіжного документу про перерахування на картковий рахунок відповідача грошових коштів в розмірі 300 грн., оригіналів первинних банківських документів, що супроводжували укладення кредитного договору, що не призвело до результату. Твердження банку про ознайомлення [PERSON] саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, які долучались до позовної заяви, є бездоказовими, оскільки банком не представлені докази з безперечного свідчення того, що саме ці, долучені банком до позовної заяви, Умови і правила надання банківських послуг, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач згідно Умов. Таким чином, суд приходить до висновку щодо неузгодженості між сторонами умов кредитного договору. На аналогічні обставини звернув увагу Верховний Суд України у постанові від 22.03.2017 року по справі № 6-2320цс16, виклавши правові висновки про неможливість брати за доведені і такі, що є наслідком погодження сторін, Умови кредитного договору, що не\~ були підписані позичальником. Позиваючись до суду, банк стверджує про отримання відповідачем кредитом в сумі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Між тим, в кредитному договорі не зазначено строку його дії, не міститься також і посилання на строк дії договору, що відповідає строку дії картки, тому за відсутності таких посилань, суд виходить із положень п. 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, де вказано, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, тобто з 23.11.2011 року. Якщо жодна із сторін не заявить про припинення дії договору, то цей строк автоматично лонгується на той же строк. Таким чином, максимальним строком дії укладеного між сторонами договору, з урахуванням передбаченого договором однократного його лонгування на 12 місяців, слід було вважати 23.11.2013 року, оскільки відсутні відомості про ініціацію позичальником припинення договору к моменту закінчення першого терміну до 23.11.2012 року. Таким чином загальний трирічний строк позовної давності спливає 23.11.2016 року. Аналізуючи надане банком викопіювання по руху коштів на рахунку по картці, яка була відкрита відповідачеві 23.11.2011 року (а.с. 118) за № 5211***2391 вбачається, що позичальник використовував її для своїх побутових потреб, останнє погашення кредитної карти № 5211***2391 відбулось 12.06.2014 року (а.с. 126), після чого по даному рахунку проводились службові банківські операції з переведення коштів між рахунками, нарахування і списання процентів, пені за прострочення кредиту, процентів. Однак, на думку суду, не можна вважати автоматичне погашення простроченої заборгованості з інших карток вольовою дією позичальника з погашення боргу, що перериває перебіг позовної давності, бо то є операцією банку, що систематично вчиняє кредитор. Тому, з урахуванням того, що відповідачем було здійснено останній платіж в червні 2014 року, беручи до уваги постанову Верховного Суду України від 30.09.2015 року по справі № 6-154цс15 щодо обчислення загального строку позовної давності з моменту настання строку погашення чергового щомісячного платежу, то такий строк у даній справі спливає у червні 2017 року. Натомість банк звернувся із позовом у січні 2018 року. Таким чином, суд вважає за необхідне\~ застосування позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що заявлено представником відповідача. (а.с. 56), та відмовляє в задоволенні позовних вимог банку. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed